Tartalomjegyzék

Címlap

Le Four

Az Erdélyi taxis I.

ISBN 978-615-01-4283-8 | Országos Széchényi Könyvtár | ISBN Iroda

–A kiegyezés–

–Szabó Szaniszló–

–Biscu Sebastian–

–1919 július 29-30. Éjjele–

–Bevonulás Budapestre–

–Henry James Bart Holzer von Bartholz–

–A küldetés–

–Az ultimátum–

–A múzeumi bevonulás–

–Budapest – avagy a nagyhatalmi játszma–

–Biscu Sebastian és Szabó Szaniszló színre lép–

–Biscu és Szabó története–

–A lövés–

–Előző nap – Nemzeti múzeum–

–A késharc–

–Le Four–

–Az utazás–

Z.L. Bartwood

Le Four

Bártfai Zoltán László

Le Four

Az Erdélyi taxis I.

Bártfai Zoltán László eredeti forgatókönyve alapján írta

és regényre adaptálta maga a szerző

Bártfai Zoltán László

Önkéntes Műnyilvántartásba véve: 2020. 04. 27

Le Four

Az erdélyi taxis I. rész

––––––––

2020 Bártfai Zoltán László

Published By Bártfai Zoltán László

Printed in Hungary 2022

ISBN 978-615-01-4283-8

Országos Széchényi Könyvtár

ISBN Iroda

A szerző fényképét Nagy Adrienn Szidónia készítette. A fénykép Felső–Ausztria ( Oberösterreich) –ben készült.

Tördelte: Bártfai Zoltán László

A borítót rajzolta a Nemzeti Múzeum elött a helyszínen: Bártfai Zoltán László

Az irodalmi és nyelvtani korrektúrát Nagy Adrienn Szidónia és Serlegi Laura készítette.

Regény & Novella Factory

Felelős kiadó: Bártfai Zoltán László ev.

Az inspiráció - előszó.

A könyvet igaz történet inspirálta, és természetesen vannak benne a történelemből átvett elemek és szereplők, de egy kalandregény is, ami a történelem elemeire épül, sok szereplőt hozzáadva a valós történelmi szereplőkhöz... És ha hasonlóságot vélnek felfedezni – az csak is a véletlen szüleménye.

Eredeti idézet:

––––––––

„Magyarország román megszállásából ítélve, kis latin szövetségeseink egy Mississippi folyó béli ragadozó hal kifinomult fosztogató étvágyával rendelkeznek, egy fiatal kakukkmadár lovagi ösztönével, s ugyanazzal az igazság utáni vágyakozással, mint amilyen vágyakozást egy tengeribeteg tanúsít sertéshús és bab iránt”

H. H. Bandholtz, soros elnök

1919. október 5.

Harry Hill Bandholtz Dandártábornok későbbiekben Vezérőrnagy emlékére, akit a magyar nép örökre szívébe zárt, hőstetteiért.

Teljes alakos szobrát és emléktábláját, a Szovjetunió és Románia folyamatos támadásai ellenére, mai napig megtalálni az Amerikai Egyesült Államok nagykövetsége előtt Budapesten.

Ajánlás:

Szeretném ajánlani ezt a regényt Harry Hill Bandholtz-nak – akit nagyon tisztelek, továbbá szeretném ajánlani a regényt minden magyar honfitársamnak, akikben van egy kis bosszúvágy, elégedetlenség és kíváncsiság – és természetesen elégedetlenek a végső 1920 – június 4-ei döntéssel...és ha lehetőség kínálkozna – szeretnék-e megváltoztatni?  Nos, véleményem szerint – nektek barátaim, remek élményben lesz részetek, hogy végig kísérjetek a főhősöket pár évszázadon keresztül, 1867-től 2044-ig. Jó szórakozást kívánok nektek.

Eredeti idézetek:

"Ne pazarold el a lehetőséget, amit egy jó kis válság a kezedbe ad!"

Winston Churchill

„A háború árulás és gyűlölet, tehetetlen tábornokok zűrzavara, kín és gyilkosság, betegség és fáradtság, míg végül mindez elmúlik, és semmi sem változik, kivéve, hogy új szenvedés és új gyűlölet jön”

John Steinbeck

„Furcsa dolog hazaérkezni. Minden ugyanúgy néz ki. Ugyanolyan az illata. Ugyanúgy érzel. Rájössz, hogy az egyetlen dolog, ami változott, az te magad vagy”

Benjamin Button különös élete

„Ahol szeretünk, ott az otthonunk - az otthon, melyet lábunk elhagyhat, de szívünk sohasem”

Oliver Wendel Holmes

––––––––

Előszó

„Hogy ki vagyok én?  Én az vagyok, aki elmeséli nektek ezt a történetet hibátlanul, torzítások nélkül, úgy ahogy az történt. Én vagyok a hang a fejetekben, hiszen össze vagyunk kötve, persze nem minden fejben... ne, hogy megijedjetek, nem valami okkult őrület-ről beszélek – csak mi olvasók itt és most, a jelenben vagyunk összeköttetésben. Mert hogy a történetet jelen időben mesélem el nektek – néha azért lesz egy kis történet a történetben, amit a karakterek mesélnek saját maguk.

Mindazonáltal kérlek benneteket, hogy fogadjatok el engem, mint mesélő krónikásotokat. Én leszek a narrátorotok ebben a történelmi regényben, amiben a valós, eddig is tanult köztudott történelmi eseményeken túl, sok minden mást is megtapasztalunk.  Pillanatnyilag szeretném megtartani az inkognitómat – de idő közben, mikor a történet folyása oda ér hozzám, vagyis, ténylegesen és véglegesen fel kell fednem személyemet a karakterek és az olvasó elött – nos: ígérem, hogy nem hagyok tartozást a képzelőerőtökben az egész történet egészét tekintve.”

–A kiegyezés–

1867 – március 30

A képviselőház elfogadja a 69 pontból álló határozatot

Koronázási ünnepség – 1867 június 8

Mátyás templom – Budai várnegyed

A koronázási ünnepség kellős közepébe csöppentünk a Budai várnegyedben – a Mátyás templom előtti szentháromság téren... a Habsburg ház és a magyar királyság ünnepli a hőn áhított kiegyezést, amit már olyan rég óta terveztek. Ennek első számú mérföldköve – Ferenc József magyar királlyá koronázása, aminek most jött el az ideje. Külső és belső nyomásnak köszönhetően létrejött egy új és hatalmas birodalom, ahol sosem nyugszik le a nap. És az egész ismert világ rettegi majd nevét, ennek köszönhetően sajnos rövid életet fog élni minden bizonnyal.

Ezt az országot úgy hívják, hogy...

„Ausztria – Magyarország”

„DAS IST UNSERE HEIMAT - EZ A MI HAZÁNK”

„ÉLJEN A KIRÁLY ÉS A KIRÁLYNÉ”

Kiabálják a katonák magyar és német nyelven egyaránt – miközben katonai indulók töltik meg a teret. Ünnepli a több ezres demonstráló tömeg és a főméltóságok az új birodalom létrejöttét, Magyarország új királyát és királynéját – Ferenc Józsefet és feleségét Erzsébet királynét... a magyar nép legkedvesebb királyi főméltóságát Sissit. Katonákból és civil lakosságból álló tömeg fékeveszett ünneplése magával ragad mindenkit, aki jelen van ezen a hatalmas koronázási ünnepségen.

Itt és most, csak egy ember van, aki még a halállal dacolva is képes az életét odadobni, és hogy kinyilvánítsa ellenérzését az ügy kapcsán...

Egy katona Román díszegyenruhába igyekszik az emelvény felé az ünneplő tömeg között, ahol a magasrangú tisztek ünnepelnek. De ez idáig senkinek sem szúrt még szemet a tömegben.

Fizimiskája a román emberre jellemző jegyeket mutat... barna haj, barna szem, 180 centi körüli magasság – cigányosba hajló külsővel felvértezett... jóképűnek mondható ember. Nagyon eltökélten, magabiztosan halad az emberek között, néha még attól sem riad vissza, hogy egy-egy embert félre sodorjon. Ez idáig még nem tett nagy feltűnést az ünneplő tömegben, mint ha tudná tettének következményét, úgy halad előre.

Eközben az osztrák és magyar tisztek az emelvényen beszédekkel buzdítják az így is már tajtékzó tömeget. Magas rangú tisztek és katonák állnak és szónokolnak az emelvényen... beszédeket tartanak... egyik a másik után.

A román katona minden előjel nélkül előrántja kardját... és tudnia kell, hogy ennek a futásnak halál lesz a vége. Kardal a Schönauer-ek ellen: Ez egy demonstráció a részéről, és nem fél odadobni életét ügye érdekében. Hisz a gyűlölete éhes és táplálni kell.

– Vesszetek magyar kutyák és mocskos Habsburg disznók!

Ordítja magyar és német nyelven gyors egymás utánban. És teljes erejéből kiszakad a tömegből mindenkit félrelökve. Egy Osztrák tiszt felfigyel... aki szinte biztos, hogy az efféle tervek ellen van kiképezve – szeme minden gyanús mozgást kiszúr.

„Achtung Wachungsdienst”

Üvölti az osztrák tiszt. Az emelvény melletti őrség meghallja a parancsot, és felfigyel a román katonára. Fegyvereikkel egyből célba veszik a fenyegetést jelentő személyt... miközben, vagy 5 tucat katona körülveszi 3 sorban takarásban az emelvényt, így védve a főméltóságokat.

„Bereit – Feier”

– Cél... tűz!

Kiabálja a rangidős osztrák tiszt, és a kardjával belevág a levegőbe. Eldördülnek a fegyverek szinte egyszerre. Öt bitang erős lövés lengi be a leget, de az igazából 25 golyó, mert a képzett katonák egyszerre ürítik ki a Mannlicher Schönauer (Rug Zug) 5 golyót tartalmazó tárját a román katonába – vegytiszta precizitással kivégezték, nem fér semmi kétség hozzá. A precizitás és az összhang fenyegető minden ellenállóra nézve... puskapor szaga és füstje terjeng a levegőben.

Több lövés átmegy a katonán - (RECCSENÉSEK) A bordáit érik golyók – a golyók húsdarabokat visznek magukkal az áldozatból ahogy elhagyják a testet.  Jól kivehető mindenki számára ahogy a golyók szétszakítják a román katona testét, hatalmas kimeneti nyílásokat hagyva maguk mögött.

– Fegyvert újra tölt... vállhoz! Vissza a helyükre!

Mondja gépies hangon az osztrák tiszt. A katonák nyomban követik a parancsot, arcuk érzelmekről nem árulkodik... se sajnálat, se elégedett mosoly a kivégzettel szemben... mint gépek végzik feladatukat, de hisz erre lettek kiképezve. Pár pillanat múlva visszatérnek pozíciójukba.

Az, hogy történt valami csak onnan lehet felismerni, hogy abba maradt a zene, és az emberek rikoltozása. Szinte minden szem a román katonára réved... még, nem fogták fel az emberek, hogy mit is látnak valójában. De én elmondom önöknek, hogy ha nem bánják...

A román katona megtorpan – folyamatosan folyik a vér a szájából – elejti a kardot – kezével fogja a hasát és a kifordult beleit... felemeli a kezét... egész sötét a vér: Ez a máj – széttépte egy lövés, a beleiről nem is beszélve – mindenhonnan folyik a vér... A katona csak áll a lábán, majd térdre rogy...

– Végül semmitek sem marad... és nem tehettek semmit, hiába bújtok a Habsburg ház mögé...

Hörgés hagyja el beszéde közben a román katona száját, amit fröcsögő vér kísér, majd folytatja...

– Mind a két ország pusztulni fog... megvan írva – Az istenek megírták – ti magyarok elvesztek örökre, a földjeitek, asszonyaitok, egy árva hírmondója sem marad fattyú népeteknek. Nem csak Erdély, hanem mindenetek a Román korona birtoka lesz.

Ordítja hörögve a román katona miközben vér fröcsköl a szájából, hatalmas hörgésbe fulladt demonstrációja után beledől a saját kifordult beleibe és vértócsájába.

Egy Osztrák tiszt odamegy a román katonához... kotorászik a zsebeiben... előhúz egy igazolványt... katonakönyv – olvassa...

– Biscu Sebastian százados... született 1844. 05.05 Bukarest.

Mondja hangosan az Osztrák tiszt. Mindezek után, ott hagyja a testet, és elindul az emelvény felé kifejezéstelen arccal. A zene újra indul, mint ha mi sem történt volna, hisz ezt az ünnepséget semmi nem zavarhatja meg.

Az ünneplő tömeget gyorsan felvilágosítják a személy kilétéről... miközben a szanitécek összekotorják a tetemeit. Próbálják felemelni a kezénél és a lábánál fogva... de kettészakad a test – pontosan derékba, kifolynak a belső szervei, és látszik a gerincoszlop... vér és belek szaga hirtelen belepi közvetlen környezetét.

Egy pár közeli ünneplő elájul, páran hányni kezdenek a látványtól. Sokan az erősebb asszonyok közül zsebkendőt raknak az orruk elé, és elfordulnak.

A részeg ünneplő katonák közül elkezd egy pár röhögni – mint egy állat, miközben a szanitécek szabályosan felgurítják a hordágyra a két tagot... a lábakat és a torzót a fejjel... gyorsan elfutnak vele.

Pár pillanat és folytatódik a beszélgetések rivaldája és az ünneplés egy kis rögtönzött reprodukcióval...

– „Na mocskos magyar kutyák... semmitek sem marad... mindenetek a mienk lesz!”

Játssza újra egy részeg magyar katona az iménti eseményeket, még térdre is rogy, miközben osztrák kollégája vörösborral locsolja – így teljes a műsor...

– „birodalom végül az enyészeté lesz!”

Teszik hozzá röhögve az osztrák és magyar katonák, majd jól lelocsoljak egymást vörösborral.

Biscut gyorsan elszállítják a helyszínről, mint ha csak egy kődarab lenne, ami nem oda illik. A hömpölygő tömeg már csak az ünnepségre koncentrál.

xxx

De ugorjrunk a következő izgalmas, és egyben nagyon szomorú eseményekhez, hogy kinek szomorú, és kinek izgalmas az elég szubjektív... folytassuk 1916-ban a nagy háború kellős közepén...

–Szabó Szaniszló–

1916 augusztus

Ausztriában vagyunk: Valahol Wiener Neustadt és Nagymarton között a magyar-osztrák határon, ez egy ország amit úgy hívnak, hogy Ausztria-Magyarország 1867 – óta ahogy azt már említettem, de most már fordulni látszik a kocka, és a továbbiakban több ország veti ki területi igényét a kárpát-medencére, amit joggal nevezhetünk Szent István király határainak, vagy vármegyéinek – ha leszámítjuk az a kis földdarabot, ahol most Horvátország helyezkedik el, vagy ahogy az idő tájt nevezték – Spalatói érsekség.

A kérdés csak az, hogy megmaradnak István király határai akkor is, hogy ha Ausztria-Magyarország a nyertesek oldalán fogja végezni a nagy háború után? Persze a válasz többszörösen is nem, de hogy miért? Meg tudjuk a regényből.

Ha a pontos koordinátát kérdezik az...: N 47.774654 E 16.326861. És egy tetszetős kastély áll itt, ez a rózsakert kastély a térkép szerint.  A hatalmas örökké hófödte hegycsúcs pedig a Schneeberg úgy 25 km légvonalban nyugatra, a Rax Alpok, kicsit balra mögötte, innen nézve balra pedig a Semmering hegység, ahol az első magashegységi vasútvonalat építette az európai ember, amit legenda övez, és igaz is az a tény, hogy a vasúti pálya sokkal előbb kész volt, mint az út megtételére alkalmas vonat, de tudták, hogy egyszer megjön az a vonat. Mindenesetre gyönyörű, egy olyan hely amiért érdemes harcolni az biztos.

Megbúvok a fák között és elkezdem a megfigyelést.

xxx

Egy kiképző tábor bontakozik ki, ami ennek a hatalmas zöld mezőnek a része, az egész területet az osztrák mezőgazdaságra jellemző szag lengi be: Tipikusan tehéntrágya szagát szállítja a szél szerte mindenfelé.

Az említett mezőgazdasági terület határát piros fehér oszlopok szegélyzik drótkerítéssel, ami maga az osztrák hadsereg kiképző bázisa. A kerítésen túl embercsoportok, katonák gyakorlatoznak, fegyverrel, szablyával, késsel.

Kicsit távolabb egy két szintes manzárdtetős klasszikus klasszicista stílusban épített kastély áll, tipikusan sárga, rajta egy piros fehér-piros zászló, ez az ország zászlója, természetesen mellette, a kicsit kisebb magyar zászló és az egyesített monarchia zászlója is helyett kapott.

Az épület tetőszerkezetén egy hatalmas tábla tudatja mindenkivel: Hogy ez az AOK.... és alatta – Armeeoberkommando Niederösterreich.

Egy párost látok és hallok.  Két ember tőrharcot vív egymással, Szabó Szaniszló és egy fél fejjel alacsonyabb szőke fehérbőrű ügyetlen 20 év körüli fiatalember, biztos, hogy osztrák, és igen a kiejtése alapján teljesen bizonyos.

Az az igazság, hogy rengeteg időt töltöttem az emberi viselkedés tanulmányozásával, ez a fő feladatom – volt elég időm, hogy az emberi mimika és viselkedés alapján megítéljek mindennemű gondolatot. Szóval egy élő hazugságvizsgáló, vagy inkább gondolat olvasó lettem, és higgyék el, ez nem valami hókuszpókusz, hanem éppen ellenkezőleg, könnyen elsajátítható tudomány.

Pontosan ezért kérem fogadja el a kedves olvasó és hallgatóság azt az egyszerű tényt, hogy én ebben a történetben egy mindentudó narrátor vagyok... persze, nem fogom önöket befolyásolni... hagyom, hogy saját maguk alkossanak véleményt. Ez így megfelel önöknek? Akkor belekezdek...

xxx

Az előbb említett kiképzőtábór és a késharcot vívó páros közben vadul egymásnak esik...

– Na, támadj Jürgen, nem úszod meg ilyen könnyedén!

Szól Szabó zászlós.

– Ne mondja uram, úgyis el fogom kapni.

– A kezed járjon ne a szád.

Az előbb említett Jürgen támadásba lendül és Szabó felé szúr. Nekem félelmetesnek tűnik ahogy az agresszív – zömök izmos ember ráront Szabó zászlósra. Persze én csak egy hírszerző vagyok nem végrehajtó, nem vagyok jártas a harcművészetekben... mindezek ellenére nem nagyon tudom félteni Szabó zászlóst...! Szerintem senki sem féltene egy ilyen termetet. Igaz, hogy Jürgen – szürke hátú gorilla megrettentő külsőjével rendelkezik, rettentő agresszív harcigép – Szabó ezzel ellentétben: majd két méter magas fiatalembert – 25 év körüli – egy régi római gladiátor és egy mai olimpikon ötvözete. Mit jelent mind ez...?

... Szabó zászlós könnyedén hárítja a szúrást,  és elsodorja Jürgen testét,  taszít rajta egyet,  Jürgen nehezen nyeri vissza az egyensúlyát,  de aztán végül sikerül,  megfordul és elindul Szabó zászlós felé,  bal kezéből átveszi a kést a jobba – Szabó is a jobb kezébe veszi a tőrt és félre lép amikor Jürgen egy balegyenest akar bevinni, majd hasítás mozdulat Jürgentől, Szabó zászlós nyaki ütőerét megcélozva, és ez már nem tréfa – Szabó zászlós elhajol,  Jürgen mögé lép és a földre rántja a kis agresszív gorillát, térdével Jürgen kezére térdel amiben a kés van,  majd a kést a torkához nyomja.

Jürgen arcán keserű mosoly jelenik meg, olyan megaláztatásokból épp kivergődő ember arca, és persze hozzá kell tennem, hogy Jürgen nehezen viseli el egy Erdélyi magyar győzelmét... mert Szabó bizony, Erdély ből jött: A   történelemből ismert tény, hogy az Osztrákok mindig is felsőbbrendűnek érezték magukat, de hát a tudás az tudás, igaz ők büszkélkedhetnek Einsteinnel, aki német származású volt, de később osztrák állampolgár lett.

Viszont Mozart az övék tagadhatatlanul, pontosan úgy, ahogy az itt legyőzötten fetrengő Jürgen tizedes is, és ezt Szabó zászlós tudtára is adja egy kedves kis mosollyal. Érezteti a legyőzöttel, hogy semmi esélye sincs ellene egy igazi harcban, úgy 6 és 8 másodpercre tenném a harcot időintervallumban, persze csak akkor, ha Szabó zászlós nem támad rögvest... mert ha rögtön támad, nos akkor nem adnék 1-2 másodpercnél több időt a harcnak.

xxx

– Jürgen mondtam már, hogy ne válts kezet, mikor támadsz, látni, hogy ütni készülsz és hasítani akarsz nyakra.  Én, elsodorlak, földre viszlek, és véged, teljesen halott vagy.

– Persze uram, amíg szimuláció – de a harcmezőn elkapnám.

Mondja Jürgen kicsit nyögdécselve, és a kést bámulja, bandzsa szemmel, ami a nyakán van. Szabó zászlós mosolyog Jürgen észrevételén, majd hozzá fűzi, hogy...

– Próbáljuk meg újra tizedes?

– Nem uram egyelőre elég, spórolok az erőmmel. Különben is azt mondta egyszer, hogy akkor kell abbahagyni amikor legjobban megy.

Mondja Jürgen egykedvűen, és a csuklóját fájlalja. Szabó zászlós száját kicsit félrehúzva mosolyog és felrántja Jürgent a földről, mint egy zacskó lisztet, és közben hozzá teszi.

– De ha neked megy a legjobban és nem nekem.

Vágja rá Szabó zászlós rögtön

– Jól van uram, elég lesz mára.

Nyögi Jürgen, de amikor meglátja, hogy épp a táborparancsnok Karl őrnagy szedi bizonytalan lépteit, aki egyébként nagyon odafigyel, hogy egyenes vonalban tudja tartani tömegközéppontját: nos... kicsit olyan mintha tojásokon lépkedne – mivel már reggel nyolc óra nulla–nulla elmúlt helyi idő szerint – Karl őrnagy túl van az első berúgási kísérletén, amit napi rendszerességgel gyakorol, nagyon elfogult az itallal kapcsolatban, és a mennyiségbe nem hagy beleszólást senkinek. Még az egyenes – leplező járást kell egy kicsit csiszolni, és naponta akár háromszor vagy akár négyszer is képes lesz arra a hadmozdulatra: „hogy rabul ejtse az ital.” vagy a végső megoldás... egyszerűen... ki sem józanodik!

– Nem lennék a helyében Jürgen tizedes, tudja?

Mondja Karl őrnagy érkezése pillanatában, szándékosan elmélyített hanggal, mert azt gondolja, hogy igy... józanabbnak tűnik, persze közben kicsit meg-meg inog a tömegközéppontja körűl.

A két katona vigyázzállásba vágja magát, és tiszteleg az őrnagynak. Az őrnagy petyhüdt döglött hal típusú intéssel láttamozza a szalutálást.

– Nem uram, ezt nem tudtam.

Vágja rá határozottan Jürgen.

– Uram tudja, mennyire gyűlölőm a kést, bármennyire is jól forgatom, ön tisztában van vele, hogy nekem mi a specialitásom, amire ki lettem képezve, és amire születtem uram!

– Tudom Szabó, tudom... Jürgen is tudja, és az egész hadtest is tudja a Dunától egész a Temzéig, a szentimentalizmusa is már-már világhírű a hatalmas tehetségén túl.

– És pontosan ezért Szabó...

Csuklik egy nagyot Karl Őrnagy, közben próbálja kimenteni magát az adott szituációból...

– Ez az átkozott hagymás tojás, már megint rendetlenkedik a gyomrom.

Jürgen Szabó felé veszi a tekintetét és cinkos mosoly látható rajta, orrát kicsit facsarja az alkohol szag így kora reggel. Ezzel szemben Szabó zászlós szemrebbenés és bármiféle mimika nélkül veszi tudomásul, hogy az őrnagy egy masszív alkoholista, ámbár a felettese. Karl őrnagy kicsit megütögeti a gyomrát ököllel és folytatja mondandóját...

– Szóval nem lennék az ellenfele Szabó százados.

Mondja dünnyögve Karl őrnagy és apró böffentéseket próbál elfojtani magában – igaz ez a művelet távolról sem olyan könnyű, mint amilyennek látszik – nagyon nehéz miközben peckesen akar állni az ember, de Karl őrnagy hatalmas rutinra tett szert az évek során, mindig úgy csinál, mintha mély levegőt venne... és így kitűnően tudja színlelni az egyenes tartást.

– Ez az átkozott asztma megint kiújult.

Mentegetőzik köhécselve Karl őrnagy.  Jürgen megint Szabó és immár századosra néz, és nem érti, hogy lehet egyből így feljebb lépni a ranglétrán – az eddig megbúvó óriási ellenszenve szinte a duplájára nőt, és hatalmas irigység is keveredett bele, ezt onnan lehet tudni, hogy Jürgen tizedes tátott szájjal és erősen hunyorított szemmel maga elé bámul furcsán, mint mondjuk egy erdőből kirohanó cigány származású humanoid, színesfémekkel a kezében, és az épp arra járó csendőrség megvilágítja erős reflektorokkal, majd felszólítják, hogy:  „dobja el a színesfém rakományt”

– Százados, uram?

Hüledezik Szabó százados, és közben Jürgenre veti a tekintetét, aki úgy fest, mintha nehezen kapna levegőt.

– Igen! Százados, itt a parancs – hol is van? Á igen itt van.

Forgolódik Karl őrnagy, mint a farkát kergető kutya, de végül megtalálja a táskáját az egyik kezében... sikerül is kinyitni, igaz ez utóbbi kis időbe telik... majd előtép belőle egy pár oldalas aktát szép osztrák zászló színeiben pompázó masnival átkötve.

– Tessék, fogja! Áthelyezik – haza megy Erdélybe, titkos megbízást kap – amire mindig is vágyott, most megmutathatja mit tud, mutassa meg azt a világhírű tehetségét, amire született.

Szabó százados-nak láthatóan kicsi könnycseppek jelennek meg a szemei sarkában.

– Jól van, ne érzelegjen itt Százados, induljon, jelentkezzen az ezredesnél, és minden jót és persze, sok sikert kívánok. Sajnálom, hogy itt hagy... na, viszlát.

Ezekkel a szavakkal búcsúzik Karl őrnagy, aki 180 fok helyett úgy hozzávetőlegesen... 150 fok-ot tesz meg a hátra arcban, azonban egy hirtelen rántással korrigálja az eltérést és immár egyenesen a főhadiszállás felé inog a megindulásában, először lassú léptekkel oldalaz, mint egy farkasember... majd, amikor már biztos az egyensúlya megtartásában, elégedett, de nem túl feltűnő mosollyal a bajusza alatt léptei elérik a rendes menetsebességet a gyakorlatozó katonák között.

– Figyelem tiszt távozik.

Harsogja a még mindig kábulatban levő Jürgen tizedes, majd a kését a földbe dobja és tiszteleg, Szabó százados is szalutál az immár messze robogó Karl őrnagynak.

– Gratulálok, százados úr!

Mondja emelkedett hangnemben Jürgen tizedes, miközben Szabó százados felé fordul, majd újra halántékához emeli kezét.

– Pihenj, tizedes.

Mondja Szabó százados mosolyogva, bár a mosoly mögött komoly gondolatok keverednek ebben a szép és egyszerre acélos koponyában... mondjuk a következőek: „Köszönöm uram, hogy haza engedsz, védhetem családom a Hazát, felebarátaimat... nem értem... Jürgen tizedesnek is alkohol szagú a lehelete... akkor minek fintorog? Szegény Karl őrnagy, pedig micsoda katona volt, most meg a legnagyobb öröme az alkohol...”

xxx

Mi robogjunk a következő történéshez... hagyjuk Szabó századost elmélkedésében kibontakozni...

Ami még számomra is felfoghatatlan, hogy mivégre képes ember az ember ellen brutális és kegyetlen dolgokra, mindazonáltal az a feladatom, hogy kiderítsem, mivel én elemző vagyok – ezért ugrálok a történet évszámaiban, hogy világos képet tudjanak önök is alkotni. Továbbá, hogy objektívan be tudjam mutatni, hogy mi is zajlik itt és most a Kárpát-medencében, ami az én területem. Ennél fogva most a következő fejezetben, igaz kicsit az időben előre haladva... a nagy háború utáni eseményeket szeretném elmesélni.

A következő meghatározó jelenet főszereplője egy fiatalember, aki történetesen elválaszthatatlan jó barátja Szabó századosnak a történet egy bizonyos szakaszában, annak ellenére, hogy ellensége táborához tartozik, a Román hadseregben.

Biscu Sebastian hadnagy egy 23 év körüli nagyon izmos, 185 cm magassággal emelkedik ki bajtársai sorából, fekete hajat visel igen férfias csinos fején barna szemmel kiegészítve – mondhatni, hogy a lányok és asszonyok kedvenc zsánertípusa, családi állapotáról később mesélek, hasonlóképpen, mint Szabó századossal való kapcsolatáról...

–Biscu Sebastian–

1919 július 29. éjjel. 10 óra.

Tisza frontvonal

A Tisza folyó ellentétes partján álltam meg a járművemmel, eldugtam egy közeli erdőben és jól letakartam a környéken élő fák lombjaival és a növényzettel. Gyalog teszem meg a kb. 3 kilométer távolságot a Tisza partig, de már innen is jól látni a folyó túl partján levő Román hadsereg táborát, ami úgy jó 30 kilométer hosszan húzódik az iszap szagú folyó mentén – körülbelül 80-90 ezer főt számlálhat, idestova 3 hónapja itt tanyáznak – csak arra várnak, hogy átlépjék a folyót, na meg azt a több ezer varangyos békát és tücsköt, akik épp szerenáddal köszöntik érkezésem... remélem nem buktatnak le!

Ez a folyó a Tisza: varangyos béka és tücsök paradicsom, ami jelen pillanatban a nagy Románia tervezett határa – de úgy tűnik, hogy étvágyuk folyton folyvást nő, és tovább akarnak haladni az ország nyugati részei felé – ha ez megtörténik akkor szisztematikusan felzabálnak és kifosztanak mindent, mint a sáskák, akik épp harci alakzatban és kötelékben húznak el folyó felet. Amerre járnak ott termés nem marad – ez matematikai bizonyosság.

A folyó partról szabad szemmel is jól ki lehet venni a katonai szálláshelyeket, szemlátomást 1916 óta sokat fejlődött nehéztüzérséget... látni a végtelen mennyiségű ágyúnaszádokat, amiket lovak és teherautók vontatnak, lovasság, gyalogság, mondhatni, hogy hatalmas létszámmal vannak jelen.

Tábortüzek mindenfelé, amiket Román katonák ülnek körül és közben félholtra isszák magukat.  Kell is a kábulat Isten őket úgy... segélje, mert amit tenni készülnek magyar testvéreikkel szemben, azt józanul nagyon kevés ember tudná megtenni.

De a gyűlölet sajnos mindent felülír, nem csillapodik, mert táplálja őket a múlt csillapíthatatlan fájó emléke, amit persze a vezetők szándékosan fel is nagyítanak. Tudni illik, hogy az emberi emlékképeket lehet manipulálni, mert a múltat úgy formáljuk ahogy akarjuk, csak is kizárólag azért, hogy jelenbéli cselekedeteinknek támogatást adjunk.

xxx

Na... ott is van a megfigyelt egyed – Biscu Sebastian, ő egy ellenhős ebben a történetben, hogyha a magyarok oldalán állunk, de neki is megvannak az ideológiái, a céljai és a nézőpontja erről az egészről, függetlenül attól, hogy ember az ember ellen milyen kegyetlenséget követ el. Nekem sem magyarok, sem a románok nem ellenségeim, én csak megfigyelő vagyok ezért objektívnak kell maradnom.

xxx

Biscu hadnagy épp egy barakk felé szedi sebes lépteit, erőteljes léptei mély nyomot hagynak a földben, úgy 100 kilogramm súly erővel bír a tömege. Egy római katona és egy nehézsúlyú bokszoló keveréke, amolyan Jack Dempsey, aki ebben az időben pont 1 hónapja lett nehézsúlyú ökölvívó világbajnok július 4-én.

Elmondhatom, hogy láttam a meccset, ott voltam a ring mellett a New York-i Madison Square Garden-ben – rendkívüli ember... és ez a Biscu hadnagy pont olyan, mint Dempsey – mondhatni kiköpött mása... már ha az anatomiát nézzük természetesen. A teljesítménye, ha fogalmazhatok így – az messze túl tesz az átlagember horderején.

Biscu hadnagy épp odaér a barakkhoz, ami előtt egy katona őrködik, amint a hadnagy mérges tekintettel és megfeszült állkapoccsal megjelenik, a katona szó nélkül félre ugrik.

Biscu benyit a barakkba és pár lépés után megáll egy asztal előtt, ami mögött egy nagydarab 50-es éveiben járó, az alkoholtól felpuffadt nagy vöröspuffadt fejű, hordó hasú 170 cm magas tiszt áll – vállapja alapján ezredes a titulusa – neve az ismereteim szerint Bulán Betivu – aki egyébként rendkívüli módon ad a megjelenésre, vasalt egyenruha, frissen borotvált arc, tele kitüntetéssel – nem értem, hogy jön a képbe az alkohol...? De hát az emberek már csak ilyenek – mindenkinek kell valami hobbi.

Biscu hadnagy gyorsan körbenéz a barakkban – ahol az asztalon kívül pár bútordarab, egy ágy – kis éjjeliszekrény és egy latrina népesít be, a padlózat ütött kopott – egy kis függöny lóg az ablakban.... a levegőben terjengő szagok, nem éppen a hölgyek kényes orrának kedvezőek... persze ezzel nem azt mondom, hogy a hölgyek ne tartsanak velünk... csupán megjegyeztem, hogy milyen állapotok uralkodnak ebben a katonai barakkban.

Biscu hadnagy a sarokban megpillant egy tisztiszolgát, aki csak csendben áll egy vasalódeszka mellett, mint egy rabszolga, teljes félelmében. Kicsit olyan, mint akit most korbácsoltak meg rossz magaviseletért és akinek az árnyéka a legjobb barátja.

A hadnagy köhécsel, majd köszönti az ezredest, és szalutál.

– Ezredes úr, hivatott uram!

Bulán Betivu ezredes megfordul... egy üveg vodka és egy vizes pohár van a kezében... nagyon valószínű, hogy ez a két dolog összefügg.

– Pihenj, hadnagy!

Bulán Betivu ezredes lerakja a vodkásüveget, a poharat kiissza és az asztalra csapja, majd kivesz az asztal fiókjából egy jelentést, amit nagy erővel hanyagul az asztalra csap... az aktán az áll románul: kemence hadművelet – bizalmas.

Egy pillanat múlva leül, tölt a poharába – kinyitja az aktát... nagyon lassan, szigorú vészjósló tekintettel. Kicsit olyan, mint ha: nem örülne ennek az audienciának, és mint aki haragudna Biscu hadnagyra... lapozgatja az aktát, közben ide-oda billegeti a nagy fejét, a nagy tokája, a rengeteg felvizesedett felesleges megnyúlt bőr csak úgy reng az állán ebben az erős gravitációban.

Halkan, az olvasásban, a magas vérnyomástól élénkpiros, és felfújódott ajkai is részt vesznek. Az alsó ajka szinte majdnem megérinti az állát.  Olvasás közben újabb hangokat talál, amit ki tud adni... feltűnően pisszeg és a fogát szívja, olyan, mint aki nagyon gyűlöli az előtte álló embert, de nincs hozzá bátorsága, hogy ezt megmondja.

Megállapítást nyert, hogy Bulán Betivu ezredes gyűlölete vegytiszta irigységből táplálkozik, amit még erősít a korkülönbség is.

xxx

– Szóval, maga önként jelentkezett mi?

Hányja oda Biscu hadnagynak miközben lapozgatja az aktát, flegmatikus tekintet fut végig nagy gömbölyödött, éppen felfújódó arcán, kicsit olyan, mint amikor egy csillag haldoklik és felfújódik: Én el is nevezem most ezt az embert a vörös óriásnak.

– Igen, uram!

Vágja rá azonnal Biscu hadnagy.

– Olvasom az aktáját – és... Ja...! Maga tényleg elszánt, nemde?

Ad hangot magának Bulán Betivu – miközben megnyomja a „nemde” végződés, hogy félelmetesnek és elégedetlennek tűnjön. Közben Biscu hadnagy-ra veti alkohol mámorban forgó tekintetét. Biscu hadnagy valahogy immunis az e fajta mesterkélt bántó szavakra, és továbbra is egy bikához hasonlóan megvetett lábakkal áll az ezredes előtt, és tömör válasza a következőképpen alakul...

– Abszolút uram!

Bulán Betivu ezredes hanyagul leejti az aktát az asztalra, és szemöldökét kicsit szigorúra borzolva, szája végén apró csücsőr jelenik meg, halk hümmögés-be végződik a tüdőjéből kiáramló levegő, miközben feje előre-hátra mozog, úgy tűnik kénytelen valamit mondani.

– látom alaposan kiképezték a nyugati szövetséges uraink – személyes testőre a titkosszolgálat vezetőjének – Benga Pancsillá-nak, a Lupei-nek, és a helyettesének – Moldovánu Haimanaá-nak: Hase-nek.

Bulán Betivu ezredes tovább hümmög, és bólogat méregető tekintettel, majd eszébe jut egy kínos esemény, ami 1918 november 10-én történt egy ünnepségen, és nagy megaláztatásban lett benne része, de erről később.

– Igen uram! – Válaszól.

Válaszol Biscu hadnagy.

– Pihenj! Azt mondtam üljön le!

Harsog fel Bulán Betivu ezredes, Biscu hadnagy ijedségére játszva, de csak a sarokban álló tiszti szolga rezzen össze, aki félelmében majdnem feldönti a vasalódeszkát.

– Értettem uram. – Válaszólja.

Válaszolja Biscu hadnagy, majd odalép az asztalhoz, leveszi a sapkáját – leül az ezredessel szemben, a szék jókorát reccsen az izmos fara és teste alatt, amit 100 kg–ot nyom. A teljesen megfélemlített tisztiszolga odakapja a fejét, mint ha ezért is ő lenne a hibás.

– Szóval, maga Biscu Sebastian, a híres Biscu Sebastian unokája?

Szólal meg Bulán Betivu ezredes, el kell mondani, hogy hangsúlya felelősségre vonóba hajló, mintsem kérdő.

– Igen uram és remélem, nem hozok szégyent a nevére.

Válaszol Biscu hadnagy kellő határozottsággal.

Bulán Betivu ezredes nagy hümmögés közepette megjegyzi, hogy...!

– Maga viccel? Golyót kapott a Lupei és Hase helyett... Maga legalább akkora hős, mint a nagyapja!

Fejti ki nézetét Bulán Betivu ezredes.

– Csak azt tettem, amit kell, uram!

Feleli Biscu hadnagy emelkedett hangnemben, és közben kicsit megemeli a fejét az állától a feje búbjáig.

– Kivégezték a dögöt?

Teszi fel a kérdést Bulán Betivu ezredes, aki úgy gondolja, ezzel a mondattal kicsit lehűti közte és Biscu hadnagy között lebegő forró hangulatot... persze közben szörnyű gondolatok emésztik idegrendszerét...