Budapest, 2024

Fordította
Pék Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tommy Orange: Wandering Stars

Copyright © 2024 by Tommy Orange

All rights reserved.

Borítóterv © Linda Huang

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 532 5

Akárkinek, aki túléli és nem éli túl

azt a micsodát, amit addikciónak hívnak és nem hívnak

Előszó

Az indián civilizációban baptista vagyok, mert hiszek abban, hogy az indiánokat alá kell meríteni a mi civilizációnkba, és miután alámerítettük, addig lent tartani, amíg teljesen magukba nem szívják.

richard henry pratt

Voltak gyerekek, és aztán voltak az indiánok gyerekei, merthogy ezeknek az amerikai földeknek a kegyetlen barbár szülöttei nem gyerekeket csináltak, hanem serkét, a serke pedig tetűt, legalábbis ezt mondta az az ember, akinek az volt a feladata, hogy a Sand Creeknél történt mészárlást úgy állítsa be, mintha bogarakat öltek volna, és aztán szinte napra pontosan négy év múlva ugyanúgy a Washita folyónál, ahol utána hétszáz indián lovat tereltek össze és lőttek fejbe.

Az efféle eseményeket csatának, majd később – néha – mészárlásnak nevezték Amerika leghosszabb háborújában. Több évig háborúztak az indiánokkal, mint amennyit nemzetként töltöttek. Háromszáztizenhármat. Miután az indián lakosokat legyilkolták és áttelepítették, szétkergették és összeterelték, hogy rezervátumokba dugják, és miután a vadon élő bölénypopulációt nagyjából harmincmillióról pár százra csökkentették azzal az elgondolással, hogy „Minden leölt bölény eggyel kevesebb indiánt jelent”, újabb kampányszlogent találtak ki az indiánproblémára: „Öljük az indiánt, mentsük az embert.”

Amikor az indiánháborúk kezdtek kihűlni, a föld és a törzsi önállóság elrablása pedig bürokratikusan zajlott, eljöttek az indián gyerekekért, bentlakásos iskolába kényszerítették őket, ahol ha nem haltak bele abba, amit ők fogyasztásnak neveztek, noha rendszeresen éheztették őket; ha nem temették el őket kötelességekkel azzal, hogy betanították mezőgazdasági vagy ipari munkára, vagy szerződéses szolgaságra adták, nem temették el gyerektemetőben vagy jeltelen sírban, nem vesztek el az iskola és az otthon között, mert elszöktek, temetetlenül, fellelhetetlenül, örökre elveszve, vagy nem vesztek el száműzetés és menedék között, iskola, törzsi szülőföld, rezervátum és város között; ha túlélték a rendszeres verést és nemi erőszakot; ha életben maradtak, életet és családot és otthont alapítottak, akkor csak és kizárólag azért, mert az ilyen indián gyerekekkel többet cipeltettek, mint amit cipelniük szabadott volna.

De még a bentlakásos iskolák előtt, 1875-ben hetvenegy indián férfit és egy indián nőt hadifogságba ejtettek Oklahomában, és vonattal elvittek a floridai St. Augustine-ba, ahol börtönbe kerültek egy csillag alakú börtönvárban – egy csillagerődítményben. Ez volt a legrégebbi kőépítmény az országban, az első európai telep a majdani Egyesült Államok kontinensén, indián emberekkel építtették spanyol parancsra az 1600-as évek végén kagylós mészkőből – olyan ősi kagylóból, amely idővel megkövesedett. A csillagerődöt, melyet azért építettek, hogy védje az atlanti-óceáni kereskedelmi útvonalat, a spanyolok Castillo de San Marcosnak nevezték el Szent Márk után, aki többek között a foglyok védőszentje, majd az Egyesült Államok uralma alatt Fort Marion lett, az amerikai forradalmi háború hőse, Francis Marion után, aki a Mocsári róka becenevet viselte, és köztudottan megerőszakolta a rabszolgáit és indiánokra vadászott sportból.

A fogláruk, Richard Henry Pratt parancsba adta, hogy vágják le a hajukat, és adjanak rájuk katonai egyenruhát. Pratt azt is megparancsolta, hogy az indián hadifoglyok Fort Marionban kapjanak főkönyveket, amibe rajzolhatnak. Az egyik déli csejen, Vonító Farkas vette a legnagyobb hasznát, mert jóval azelőtt is azt csinálta: bölénybőrre rajzolt történeteket. A főkönyvekbe is rajzolt, messze régről és magasan fentről. Madártávlatból. Ezt korábban a bőrökön nem csinálta. Csak miután megtette a hosszú vonatutat Oklahomából Floridába vaslánccal a csuklóján és a bokáján, Vonító Farkas akkor kezdett úgy rajzolni, ahogyan a madarak látják a dolgokat. A madarak látnak a legjobban az összes gerinces lény közül, és szent állatok, mivel a mennybolton szállnak, és elég csupán egyetlen tolluk meg némi füst, hogy az ima eljusson Istenhez.

Az indiánoknak megengedték, hogy eladják rajzaikat a fehéreknek, akik eljöttek megnézni a hadifoglyokat – a kiowa, komancs, déli csejen, arapahó és kaddó embereket –, hogy lássák őket táncolni és felöltözni indián viseletbe, lássák az eltűnő fajt, mielőtt kihal, és hazavigyenek egy rajzot, egy csiszolt tengeri követ vagy íjat-nyilat, valami kuriózumot, ahogy ők nevezték, mintha szuvenír lenne egy vidámparkból vagy emberi állatkertből – ami népszerű volt akkoriban és sokszor indiánokat is tartottak benne. Az indiánok által ábrázolt indián élet rajzait, olyan lapokon, amiket eredetileg adásvételek összeírására szántak, az indián művészet első példányaiként árulták. Pratt a börtönvárban szerzett tapasztalatai alapján hozta létre aztán a Carlisle Indián Iskolát, amely alig egy évvel azután nyílt meg, hogy az indián hadifoglyokat szabadon engedték.

1879-től kezdődően az indián szülőket bátorították, kényszerítették és börtönbüntetéssel fenyegették, hogy gyermekeiket iskolába küldjék. Egy esetben arizonai hopi szülőket, akik ezt megtagadták, büntetésül kilenc hónapra a kaliforniai Alcatrazba küldtek. A foglyokat megfosztották ruháiktól, katonai egyenruhát adtak nekik, és közölték velük, hogy addig lesznek ott, amíg minden kétséget kizáróan meg nem értik, hogy rossz útra tévedtek. Fadobozokban tartották őket, amelyek kisebbek voltak, mint azok a magánzárkák, amiket később a hírhedten drákói börtön számára építettek. Napközben arra kényszerítették őket, hogy nagy fatörzseket fűrészeljenek kis darabokra, mint valami rajzfilmálomban. Amikor kiengedték és visszavitték őket Arizonába, továbbra is ellenálltak annak, hogy a gyermekeiket iskolába adják, ezért újra börtönbe zárták őket.

Néhány indián szülő megértette, hogy a gyermekeiket túszként tartják fogva, hogy ezáltal ösztönözzék jobb viselkedésre a problémásabb indián törzseket. Másokat erőszakkal vittek el otthonukból, az akkoriban egyes indiánok által vasparipának nevezett dörgő-zörgő vonatokon, ismeretlen földeken át egy iskolába, ahol ki voltak téve betegségeknek és éhezésnek, és ahol azt tanították nekik, hogy az indián lét úgy, ahogy van, rossz. Törvénybe iktatták, hogy az indián gyerekek ezekben az iskolákban tanuljanak, s ezzel párhuzamosan az indián orvosságokat és szertartásokat, rítusokat és rituálékat betiltották.

A Carlisle-ban azt tanították nekik, hogy carlisle-i indiánokká kell válniuk. Egy új indián törzzsé, amely sok törzsből állt össze, de egyikhez sem tartozott, az iskolához tartozott, amely az amerikai kormányhoz tartozott, és amelyet az amerikai kormány finanszírozott.

Amint megérkeztek az iskolába, hosszú hajukat levágták, ruháikat elvették, és a katonai egyenruhával új nevet is adtak nekik – azaz a háború azonnal elkezdődött. Mindennap gyakorlatoztak, és úgy meneteltek, mintha önmaguk ellen menetelnének a napi csatákban, amelyek először kívülről befelé, majd belülről kifelé zajlottak, mint egy betegség. Ha az indián gyerekek angolul beszéltek az őslakos nyelvük helyett, eleinte megjutalmazták őket, de nem csak jutalmazással érték el, hogy valaki ne indián dolgokat csináljon. A verés, a börtönbüntetés és a bántalmazás számtalan más fajtája rutinszerűvé vált. Az egész indiánt meg kellett ölni, ha meg akarták menteni. Később azt mondták, hogy a bentlakásos iskolákban az indián gyerekeknek ugyanolyan esélyük volt meghalni, mint bármelyik világháborúban.

Minden indián gyerek, aki valaha indián gyerek volt, indián gyerek is maradt, és nem serkét nemzett, hanem indián gyerekeket, akiknek indián gyerekei indián gyerekeket szültek, akiknek indián gyerekei amerikai indiánok lettek, akiknek amerikai indián gyerekei amerikai őslakosok lettek, akiknek amerikai őslakos gyerekei őslakosnak nevezték magukat, vagy bennszülöttnek, vagy a szuverén nemzetük nevén, vagy a törzsük nevén, és rendszeresen mondták nekik, hogy nem a megfelelő indiánok, hogy igazi indiánoknak tekintse őket az a rengeteg amerikai, akiket egész életükben arra tanítottak az iskolákban, hogy az igazi indiánok a régmúlt hálaadáskori indiánok, akik annyira szerették a zarándokokat, hogy belehaltak.

A Carlisle-hoz hasonló bentlakásos iskolák az egész országban léteztek, és közel száz éven át ugyanazon elvek szerint működtek, mint a Carlisle. Az őslakosok lemorzsolódási aránya évtizedek óta az egyik legmagasabb az országban. Ma kétszerese az országos átlagnak.

Nem indiánná válni, ahogy ezt a Carlisle-ban értették, azt jelentette, hogy megölöd az indiánt, hogy megmentsd az embert, mint az iskola létrehozója fogalmazott, ami pedig azt jelentette, hogy az indián gyerekeknek kellett elszenvedniük azt a sok halált.

Óvakodj az embertől, aki nem beszél,
és a kutyától, aki nem ugat.

csejen közmondás

Az úgynevezett chivingtoni vagy Sand Creek-i mészárlás, bizonyos kifogásolható részletek ellenére, összességében volt annyira igazságos és hasznos cselekedet, mint bármi, amire valaha is sor került a határvidéken.

theodore roosevelt

ELSŐ RÉSZ
Előtte
1924

Jude Csillag

Tél

ELSŐ FEJEZET Ifjú szellemek

Mintha madarakat hallottam volna aznap közvetlen pirkadat előtt, miután felriasztottak álmomból a férfiak, akik olyan fehérek voltak, hogy kéknek tűntek. Kék lélegzetű kék férfiakról álmodtam, és a madarak hangja a kerekek lassú nyikorgása volt, ahogy tarackok közeledtek a táborunk felé hajnalban.

A rossz álmok hetek óta gyötörtek, ezért rászoktam, hogy a nagyanyámmal, Foltos Sólyommal aludjak. Imádkozott értem, mielőtt álomra hunytam a szemem, füstöt fújt az arcomba kukoricacsumába tekert dohányból, majd elénekelte azt a dalt, amitől lelassult a légzésem, és elnehezült a szemhéjam.

A tipiből mennydörgésnek véltem, esetleg bölénynek, de aztán megláttam a lilás-narancssárga hajnalfényt a lyukakon át, amit golyók ütöttek a tipi falába.

Odakint emberek rohantak vagy haltak meg, ahogy rohanás közben leszedték őket.

Visszatekintve minden, ami Sand Creek előtt történt, mintha valaki mással történt volna, valakivel, akit valaha ismertem, ahogy valaha ismertem anyám csodálatos mosolyát, apám sanda mosolyát, ahogy tekintetüket mindketten a földre szegezték, amikor büszkék voltak rám, vagy belém fúrták, amikor mérgesek, ahogy a fivéreim és nővéreim cukkoltak a nagy fülem miatt és húzkodták a cimpámat, ahogy csiklandoztak és addig nevettettek, amíg már majdnem sírtam, amíg már utáltam és szerettem, de utáltam. Ahogy valaha ismertem a táborunkat az állatkísérőinkkel és nagy tábortüzekkel, a folyókat és patakokat, amikben nyaranta játszottunk vagy amiktől télen óvakodtunk; ahogy figyeltem, hogy az idősebbek készülnek a vadászatra, ahogy felszabadultan nevettek, amikor visszatértek, megkönnyebbülten, hogy van étel mindenkinek, aztán tüzet raktak és imádkoztak és lelkesen énekeltek az állatnak és Teremtő Istenünknek, Maheónak.

Minden, ami Sand Creek előtt volt, visszatért a föld belsejébe, a táj és halál kivételes csendjének mélységes mélyére.

A mészárlás alatt, miközben zajlott, golyók és sikolyok, mindenfelé holttestek, Foltos Sólyom egy fiút lökött hozzám: Őt is vidd. Fiatal ember voltam még, épp csak nem fiú magam is. A fiúnak, akit nagyanyám felém lökött, szeplők fröcskölték körbe a szemét, ami vérnek látszott. Ha valaki szeplős volt, általában azt jelentette, hogy fehér emberek avatkoztak, rondítottak bele népünk egy tagjának életébe. Egyszer egyik bácsikámat az orrom előtt lőtték le, egy megvadult fehér ember, aki bosszút állni jött, tarkón lőtte a bácsikámat, és pont olyan mintában fröccsent a vér Foltos Sólyom arcára, mint ennek a fiúnak a szeplői, akinek a pofazacskója úgy dudorodott, mintha a nyálát gyűjtené, mintha félne lenyelni.

Foltos Sólyom arca szokás szerint nem árulta el, mit érez mögötte. Ajkával csücsörítve egy lóra mutatott, és amikor felültünk, jól rácsapott, és már mentünk is. Amikor visszanéztem, láttam, hogy Foltos Sólyom összerogy. Sosem tudtam meg, hogy golyó találta el, vagy fedezéket keresett, vagy halottnak tettette magát. Pókokat láttam már ezt csinálni, láttam, amikor egy fekete, aminek fényes vörös minta volt a hasán, halottnak tette magát. Elbújtam és vártam, vártam és figyeltem, aztán életre kelt épp egy pillanattal azelőtt, hogy erősen rátapostam. Évekkel később Floridában, amikor először láttam homokórát, és megértettem, hogy az idő egy keskeny üvegszájon lepergő homok, eszembe jutott a pók mintázata, és az, hogy van mód halottat játszani és feltámadni.

Egy kutya ellógott és követett bennünket a táborból. Tiszta fekete volt, csak a mellkasán virított egy fehér folt, a lába hosszú, a szőre koszos, a szeme napsárga. Épphogy észrevettem a kutyát, amikor éles fájdalom szúrt belém, és leugrottam a lóról, mert azt hittem, hogy megharapott valami. Egy nedves sebet tapogattam ki a derekam táján. Néztem a vért, és úgy éreztem, hogy a levegőben zuhanok. Aztán levettem a lábszárvédőmet, és körbetekertem a derekamon, hátha elállítja a vérzést. A fiú segített a kötözésben, aztán tőle telhetően segített visszaülnöm a lóra, mert túl gyenge voltam, hogy magamtól felmásszak. Aztán elaludtam, és amikor felébredtem, azt láttam, hogy éjszaka van.

A fiúval bebugyoláltuk magunkat a takarókba, amiket nagyanyám valahogy el tudott nekünk csomagolni. Reggel azt láttuk, hogy a kutya közénk bújt. Még mindig égett a golyó helye, de a vérzés elállt. Úgy gondoltam, nem mehetett mélyre, és meg akartam keresni az ujjaimmal, hogy kivegyem, ha tudom.

Amikor a nap megint leszállt mögöttünk nyugaton, a hiánya csípős hideget hozott. Az álló ló alatt aludtunk.

Éreztem, hogy nagyanyám megimádkozta, mit csináljon a ló. Úgy futott, mintha áramlat sodorná. Mentünk a régi vízvonalak mentén, a kiszáradt mederben, a mészárlás egyre jobban elmaradt mögöttünk, az emléke azonban még a bőrömön bizsergett, a hangok még élesen, magasan csengtek a fülemben. Úgy mozogtunk a fák között és a mezőkön, akár ifjú szellemek.

Mielőtt aznap este elaludtunk, csak bámultunk egymásra, de nem szóltunk semmit. Tudtam, hogy akkor sem bírnék beszélni, ha akarnék. Nem bírtam mondani semmit, és azt sem tudtam, egyáltalán mondtam-e valaha. Mintha lettek volna emlékeim beszédről, de minél több idő eltelt, annál kevésbé voltam biztos abban, hogy valaha is használtam a hangomat. És hát azt sem tudtam, hogy vajon a fiú ugyanezért nem beszél, vagy mert már tudja, hogy a ritka emberek közé tartozom, akik nem tudják, hogyan kell beszélni.

Meddig megyünk?, a fiú láthatóan ezt kérdezte, az állával és ajkával arra mutatva, amerre tartottunk.

Amíg a katonák le nem lőnek, feleltem körbe fordulva, aztán elmutogattam, hogy puskát fogok, aztán egyik szememet célzás közben lehunytam, aztán hátravetettem a fejemet, mintha lelőttek volna.

Ezúttal harcolni fogunk?, kérdezte a fiú, felemelve az ökleit.

Szerinted maradnunk és harcolnunk kellett volna?, kérdeztem, ajkammal hátramutatva, amerről jöttünk.

Jobb halál lett volna ennél, felelte a fiú, és a hasát dörgölve jelezte, hogy az éhségre érti.

Az a kutya segít, hogy kibírjuk, mondtam a kutyára mutatva és felvonva a szemöldökömet.

Nem, mondta a fiú. Kutyát nem, mondta leszegve a tekintetét és közben hevesen rázta a fejét.

Mentünk és mentünk, érzésre hosszú ideig, hagytuk, hogy vigyen a ló. Amikor már ahhoz is túl gyenge voltam, hogy ébren maradjak, és a fiú nyöszörögni kezdett, nem tudtam tovább semmibe venni a ló húsát.

Nyakunkon volt a téli éjszaka, iparkodnom kellett, ha meg akartam csinálni. A lovat csúszócsomóval egy fához kötöttem, amit pont ilyen alkalomra tanultam. Ha kénytelen vagy megenni egy lovat, előbb ezzel a csomóval kötöd meg. De aztán mégsem öltem meg a lovat, mert hátul kipottyant belőle egy csikó. Az oldalára esett nedves puffanással, először megpróbált felállni, de nem bírt, úgyhogy maradt a földön, aztán nem is mozdult. A fiú csak bámult, kicsit arrébb ült tátott szájjal. A kutya ugatott, miközben a ló az orrával próbálta életre nógatni a kicsinyét. Közelebb mentem, hogy lássam, él-e a csikó. Önkéntelen kérdések sorjáztak a fejemben: Ha a csikó kiszenvedett, megehetjük? És aztán az anyját is megöljem, és megegyük? Harcolnunk kell majd a kutyával a húsért, és ha igen, és megöljük a kutyát, azt is megesszük? Nagyon éhes voltam. A szél erőre kapott, és a kutya hozzánk rohant, aztán az oldalára dőlt, mintha golyó találta volna el. Körülnéztem, hogy jönnek-e golyók, a szememet ernyőztem a por ellen, amit hordott a szél, ami meg úgy süvöltött, hogy elnyomott minden mást. A fiú a két térde közé dugta a fejét, és mintha hallottam volna, hogy sikolt, de lehetett a szél is. Felnéztem, és egy ritkás felhőt láttam a hold előtt. Sötét fény jött a felhőből, úgy szitált az égből, mint a távoli eső. A fiúhoz rohantam, a karjánál fogva felrántottam, és bebújtunk a takarók alá.

Másnap reggel arra ébredtem, hogy az anyaló még mindig ott fekszik, már kimúlt, a kutya szája mozgott, mintha ugatna, de nem jött belőle hang, aztán harákolni kezdett, majd a fényes zöld fűbe hányt. Odamentem a döglött lóhoz, és kerestem a csikót, de nem láttam se azt, se a születése nyomát. Hallottam már olyat, hogy az anyák megeszik a halva született kicsinyüket, hát arra gondoltam, talán ez történt és ebbe pusztult bele.

Egy kövön kihegyeztem egy ágat, aztán tüzet raktam. Sietnem kellett, mielőtt a ló húsa megromlik. A ló májának felét egyből befaltam, a többit a fiúnak adtam, aki éhesen elvette, majd onnan vágtam húst, ahonnan a legkönnyebben lejött. Ott maradtunk, és egész nap ettünk, és amikor végeztünk, nem is mertünk odanézni, hogy mi maradt a lóból.

A szánk vérmocskos volt, amíg egy patakhoz nem értünk, aminek keserű volt a vize. Nem tudom, utána mennyit gyalogoltunk, mire megláttunk egy fiatalembert fekete lovon. Ő volt Medvepajzs.

Medvepajzs elvitt bennünket egy táborba, ahol egy csejen asszony, akinél öregebbet még sose láttam, azt mondta, hogy a fiúnak meg nekem nevet kell cserélnünk. Addig Madár volt a nevem. Attól kezdve Madárból Csillag lettem, a fiú meg Csillagból Madár.

A kutyát egy darabig megtartottuk. De amikor nem maradt semmi, amire vadásszunk, és az éhség már nagyon fájt, megettük a kutyát. Sok kutya jutott erre a sorsra.

Medvepajzs szeretett beszélni, és habár sose válaszoltam, ő beszélt hozzám, eleinte csejen nyelven, aztán amikor megértette, hogy nem mondok semmit, angolul. Az apjától tanult meg angolul, aki felderítő volt és egy ideig az amerikai hadsereggel járt, aztán azt a munkát otthagyta, és felesküdött a Csejen Harcos Társadalomnak, a kutyaharcosoknak.

Egy nap Medvepajzs azt mondta, útra kéne kelnünk, ne maradjunk halálunkig a táborban. Mondtam a fiúnak, maradjon az öregasszonnyal, aki a névcserére biztatott, és másnap reggel Medvepajzs meg én elindultunk az ő lován.

Mintha csak tél váltott volna telet. Néha olyan érzés volt, hogy véget ért ez a világ, és a következőre várunk. Gyakrabban meg olyan érzés volt, hogy újra a háború hangjaira várok, a nap első sugarára, ami a kék embereket hozza, hogy megöljenek és szétkergessenek bennünket, szétszórjanak a földön, mint a bölényeket, üldözzenek és éheztessenek és összetereljenek, mert addigra már hallottam, hogy ezt csinálják az indiánokkal mindenfelé.

Sok különös dolgot láttunk és ettünk, ahogy együtt kerestük a népünket, ahogy olyan helyet kerestünk, ahol letelepedhetünk. Nem volt otthonunk, ahová visszatérjünk, így hát kóboroltunk. Fogtunk és ettünk nyulakat meg pulykákat meg kígyókat. Megtámadtunk szekereket meg táborokat, amikor rájuk akadtunk, nem számított, hogy fehér emberek vagy más indiánok, csak az, hogy épségben megússzuk. Az éhség azzal fenyegetett, hogy megöl, de közben életben is tartott. Meg nem tudnám mondani, hol jártunk azokban az években, mert sehol se voltunk sokáig. Az egyik első dolgom volt, hogy lopjak magamnak egy lovat, de sose szoktunk össze, nem akarta, hogy lovagoljak rajta, és nem hibáztattam érte. El is engedtem, amint tudtam lopni egy másikat. Nem bántam ezt a fajta életet, de kimerítő volt. És amikor végül bántanunk kellett embereket a saját biztonságunk érdekében, tudtam, hogy kell találnunk valami jobb módszert.

Ha valahol elég sokáig időztünk, Medvepajzs összerakott egy dobot. Engem is megtanított rá. Bőr, kövek, kötél, egy agancs a kötél meghúzásához, hogy feszes legyen a bőr, és némi víz egy vaskanna alján. Hét követ tartottunk a dob fenekén, ez jelképezte a hét csillagot az éjszakai égen, ami a holdat vette körbe. Sose tudtam meg, miért nevezik őket kutyakatonáknak vagy hogy honnét jött az a történet, amiben a lány kutyákat szül, amik aztán csillagok lesznek. Ha az ember nem beszél, nehéz lényegbevágó kérdéseket feltenni, ezért a legtöbb dolgot, amit nem értettem, kénytelen voltam egyszerűen tudomásul venni.

A dob hangosan szólt, ezért mindig félrevonultunk, amikor játszottunk rajta, olyan messze, ahol senki sem hallott, víz közelébe, ha lehetett. A dob mély, bánatos hangon szólt, a bőr feszességén kellett állítanom, hogy derűsebb legyen, ne érezzem annyira azt, hogy magába akar rántani. Amikor végre úgy szólt, ahogyan akartam, játék közben visszatért hozzám valami, ami korábban kiszökött belőlem. Ezért aztán játszottam, amikor csak tudtam. Medvepajzs néha énekelt mellé, kiválasztotta, mi passzol a dob hangjához, a ritmusomhoz. Nem tudtam, hogy Medvepajzs már hallotta azokat a dalokat korábban, vagy akkor és ott találta ki. Amerre csak mentünk, elmondhatatlan fájdalom és veszteség vett körül. Annyi éhség és szenvedés, de a dobolással és az énekléssel valami új született. Doboltunk és énekeltünk, és a dalból brutális szépség áradt, ami felemelt mindent.

Fort Nero közelében maradtunk a legtovább. Addigra már nagyon kimerültünk, és azt hallottuk, hogy ha ott feladjuk magunkat, kapunk ételt és menedéket. De alighogy odaértünk, azt mondták nekünk, hogy a déli csejenek számtalan bűnt elkövettek az amerikai hadsereg ellen, köztük egy German nevű család különösen kegyetlen meggyilkolását, és hogy elvisznek minket, hogy megfizessünk azokért a bűnökért. Harminchármunkat vasra verve vittek Fort Sillbe, aztán vonatra tettek Floridába.

Tartalom

Előszó

I. Előtte

1. Ifjú szellemek

2. Életmaszkok

3. Egy fiú

4. Egy másik életbe

5. Egy őszinte holdkóros

6. Jóval arrébb

7. San Francisco

8. Tarkó

9. Nincs jobb terv

10. Minden kék

11. Bimbó

12. Győzelem! V!

II. Utóhatás

13. Hogyan kell repülni

14. Mik a drogok

15. A másik Fruitvale

16. Az egyetlen élő dolog

17. Szupervér

18. Helyreállítás

19. Ki mondhatja, hogy indián?

20. A doboz

21. Dupla A

22. Születésnap

23. A vagdosók

24. Blanx

25. Szürkezóna

26. Rave

27. Alcatraz

28. Mardos belül

29. Túl sok évszak

30. Csak várj

31. Óceánpart

32. Fekete bimbók

III. Jövők

33. Rehab

34. Kézbesítetlen küldemény

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License