BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Barbara Delinsky: Before and Again

St. Martin’s Press, New York, 2018

Ez a történet a képzelet szüleménye. A regényben szereplő összes karakter, szervezet és esemény a szerző fantáziájából ered, vagy a fantáziája szűrőjén keresztül jelenik meg.

Fordította: Turcsányi Jakab

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Barbara Delinsky

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-006-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szeretettel az én két W-mnek – Wrennának és Willnek – azelőtt, ismét és mindig

PROLÓGUS

Mackenzie Coopernek fogalma sem volt, hol van, és – ami még baljósabb – nem tudta, miért nem érkezett már meg. A navigációs képernyő szerint még mindig a jó úton, a jó városban hajtott, de nem látott mást, mint jobbról-balról erdőt, és maga előtt a makadámút szalagját. Öt perccel a kávézó után kellett volna lekanyarodnia a városközpontban, de könnyen lehetett az tíz perc is. Ez idő alatt semmit sem látott, ami akár a legtávolabbról behajtóra emlékeztetett volna, nem szólva a piros postaládáról, amelynek állítólag jeleznie kellett a helyet, bár egy piros valamit el is nézhetett. Az őszi lombok élénk színkavalkádja úgy lepte el az út két szélét, mint integető családok egy felvonuláson.

Egy villanás a visszapillantó tükörben vonta magára a figyelmét. Fékezett és lehúzódott, miközben ágak súrolták a kocsit. Letekerte az ablakot, de mielőtt segélykérően kinyújthatta volna a kezét, a kisteherautó megkerülte, és elhajtva mellette már el is tűnt egy domb mögött. Feltételezve, hogy a sofőr tudja, merre kell menni, Mackenzie Cooper gázt adott és követte, de mire felért a dombtetőre, a pickup már eltűnt egy kanyarban, és mire ő is bevette, egyedül találta magát az úton.

A telefonjára pillantott. Egy tartóban állt, hogy tökéletesen rálásson, és jó szolgálatot tett addig, amíg le nem fagyott a térképalkalmazás. A bal felső sarokban, ahol rovátkáknak kellett volna sorakozniuk, azt látta, hogy nincs térerő, és ez azt jelentette, hogy nem kérhet segítséget sem hívás, sem szöveges üzenet útján.

– Megérkeztünk már, mami? – nyafogta egy ötéves gyerekhang a hátsó ülés biztonságából. Nem ez volt az első panasz, de Mackenzie most először nem tudott rá őszinte választ adni.

– Mindjárt, édesem – mondta, elfehéredő ujjpercekkel markolva a volánt egy újabb éles kanyarban. Amikor kiegyenesedett az út, megérintette a terepjáró képernyőjét, hogy felnagyítsa a térképet. Az új nézet indákat mutatott, ahol behajtóknak kellett volna lenniük – és igen, most haladt el az egyik mellett, jött rá megkésve, bár alig lehetett annak nevezni, keskeny volt és hepehupás, postaláda nélkül.

Fordulj vissza, tanácsolta a józan esze. De a következő kanyar után már nyilván ott lesz a piros postaláda, érvelt ellene, és ha mégsem, még mindig feléledhet a telefonja. Különben sem látott olyan helyet, ahol megfordulhatna. Nagy a terepjáró, keskeny az út, és vadul kanyarog az erdőn keresztül, amelynek semmi keresnivalója nem lenne ilyen közel a városhoz.

Igazság szerint ez a hely nem volt közel a városhoz. Lily iskolája az, ami közel van. De magániskola lévén sok tanuló utazik messziről nap mint nap, így nagy távolságokat kellett megtenni, ha a gyerekek átmentek egymáshoz játszani. Lily legjobb barátnője már kétszer volt náluk, amit megkönnyített, hogy Cooperék közel laktak az iskolához, de Miához most készültek először. És miért habozott volna Mackenzie? Lily menni akart. Többször is kérte, sőt rimánkodott.

És Mackenzie kedvelte a családot. Tetszett neki, hogy nem egy túlméretezett, palatetős, átalakított házban élnek, hogy az apa ács, míg az anya írással próbálkozik, és Mia ösztöndíjas tanuló. Edward is azonnal egyetértett – mintha már ismerték volna Boydékat a korábbi, szerényebb életükből.

Mackenzie mindent megbeszélt Mia mamájával: mikor viszi, és mikor hozza el a gyereket, milyen ruha kell, ha a szabadban játszanak, meg hogy Lily szereti a mogyoróvajat, de utálja a csokoládét. A mobil térerőre nem kérdezett rá. Az ő környékükön nagyon jó volt a vétel, de itt, úgy látszik, nem.

A térkép kijelzője esti megjelenítésre váltott, ami összezavarta Mackenzie-t. Tudta, hogy ez egy ragyogó őszi nap. A magas lombokon át látszott az ég kékje, és lángok lobbantak fel, ahol a napfény megvilágította a leveleket, de ettől eltekintve leszállt a nappali sötétség.

– Eltévedtünk? – kérdezte aggodalmas hangon Lily.

– Nem – válaszolta eltökélten Mackenzie. – Miáékhoz erről az útról kell behajtani.

Csak azt nem tudta, hol, és hiába pillantott újra meg újra a telefonra, az süket maradt. Megosztva a tekintetét az út és a kocsi térképkijelzője között még egyszer felnagyította a képet, majd ezt megismételte, amíg meg nem pillantott egy kereszteződést, amit jó jelnek vett. Bár ebben a léptékben nem tudta megítélni, milyen messze van. Művész volt, nem matematikus.

– Mindenütt csak fákat látok – mondta Lily, inkább kíváncsian, mint panaszosan. – Lehet, hogy Mia lombházban lakik.

Mackenzie belemosolygott a visszapillantó tükörbe. Az erdő sötétjében szinte világított a lánya szőke haja.

– Vagy tündérházikóban. Mit szólsz?

– És körülötte tündérporral? Nyalókapálcikás ablakokkal és agyagfalakkal? Ez butaság, mami.

– Miért?

– Mert csak a tündérházak ilyenek. És a valóságban nem léteznek tündérházak. Mia háza fából épült. A papája építette, aki… mit is mondtál, mi?

– Ács.

– Ühüm. Mindjárt ott leszünk?

– Úgy gondolom. De látod ezeket a fákat, Lily? Sárgák, mint a hajad. Tudod-e, miért? – kérdezte Mackenzie, hogy elterelje a figyelmét.

– Az a zöld dolog…

– Klorofill. Eltűnik, amikor hidegek lesznek az éjszakák. Emlékszel, hogy beszéltünk erről? A színek, amelyeket most látunk, mindig ott voltak. Csak nem láthattuk őket addig, amíg el nem tűnt a zöld.

Lily hallgatott, amíg bevettek egy újabb kanyart, aztán megkérdezte:

– Biztos vagy benne, hogy nem tévedtünk el?

– Eltévedtem én egyszer is?

– Igen, amikor az óceánhoz mentünk.

– Már megbocsáss, kis szívem, de eljutottunk az óceánhoz, csak nem ahhoz a részhez, ahová apu menni szeretett volna. De ő aludt. – Az utasülésen. Miután késő estig dolgozott. – Nem, nem tévedtünk el. – De Mackenzie már arra gondolt, hogy megfordul, és visszahajt az úton a városba. Ha működne a telefonja, felhívhatná Mia anyját iránymutatásért. Persze még mindig probléma volt a megfordulás. Az út túl sokat kanyargott, és ez csak súlyosbította a szűkösségét.

– Miért tart ilyen sokáig? – kérdezte Lily.

– Mert nem akarok gyorsan hajtani egy ismeretlen úton.

– Ide tudsz később találni, hogy hazavigyél?

– Hát persze – válaszolta meggyőződéssel Mackenzie, és valóban úgy gondolta, hogy ez nem lehet gond, ha egyszer odatalálnak.

– Szeretlek, mami.

– Én is szeretlek, kicsim.

– Mami?

– Tessék, szívem?

– Pisilni kell.

– Mindjárt ott vagyunk, most már tényleg.

A térkép szerint közeledtek a keresztúthoz. Azt remélve, hogy ott majd támpontot kap, talán lesz egy tábla, visszajön a térerő, vagy legalább elegendő helye lesz megfordulni, Mackenzie ismét rázoomolt a térképre, hogy leolvashassa a helynevet, és közelebb hajolt.

Túl későn jutott eszébe, hogy a GPS több másodperces csúszással mutatja csak meg a jelenlegi helyzetét. Túl későn jött rá, hogy a lendület, amellyel felhajtott a következő dombra, anélkül repíti előre a lejtőn, hogy tudná, milyen közel van a kereszteződés.

Nem látta meg az azonos színű levelek mögött rejtőző stoptáblát, nem látta a jobbról felé száguldó furgont. Csak az ütközés rémisztő erejét érezte, az éles hangú sikolyt hallotta a hátsó ülésről, és vakon kapott volna Lily után, ha a terepjáró nem kezd a gravitációt meghazudtolóan pörögni.

Egy újabb ütközést érzett, aztán semmit.

1

A reggeli felébredéssel az a gond, hogy úgy nézel ki, amilyen vagy. Ez remek, ha elégedett vagy magaddal, de kevésbé remek, ha nem.

Én nem vagyok. Sápadt az arcom, űzött a tekintetem. Öt év telt el a baleset óta, de egy éjszaka után, mialatt a fejem egy szintben van a szívemmel, élénkpiros lesz a sebhely a homlokomon. Legalábbis én úgy látom. Amikor megérintem, sima kiemelkedést találok, de az ujjaim még emlékeznek a régebbi durvaságra. Aztán ott van még a fénykép az orvosságos szekrény belsejébe ragasztva, ahol elkerülhetetlenül látom, amikor a fogkrémért nyúlok.

A rendőrségi fotók sohasem szépek. Az enyémre rá van írva a szívfájdalom. Mérettakarékos, inkább kicsi, de ez nem csökkenti a hatást. Arra emlékeztet, mit tettem – kis adag napi büntetés.

Fásultan elindítottam ezt a csütörtök reggelt. Becsuktam az orvosságos szekrényt, és a tükörhöz hajoltam. Egyszer-kétszer, majd háromszor tartós fedőkrémet kentem a sebhelyre és a szemem alá, mert rossz éjszakám volt. Miután kiigazítottam egy leheletnyi púderrel, jöhetett az alapozó, majd a pirosító. Mindkettő krém, szivaccsal kell felvinni. Továbblépve stílusosan füstös szemfestékkel lepleztem el az űzött tekintetem, kihúztam gélceruzával a körvonalakat, árnyékolót kentem a szemzugokba, és szempillafestéssel fejeztem be.

Elégedetten kiegyenesedve hátraléptem, kifésültem a hajam, és beállítottam a frufrumat. Aztán, mint mindennap, elfordultam a tükörtől az új arcommal, és megpróbáltam elfelejteni a régit. Becsületes dolog ez? Nem. De ez az egyetlen módja az életben maradásomnak, márpedig a túlélés a legfontosabb.

Az emelkedő márciusi nap papírvékony volt, de ígéretes. Nem éreztem fenyegetést, rossz előjelet, semmilyen feszengést, miközben a fagyott keréknyomokon lehajtottam a Pepin Hillről a városközpont felé. A folyón átkelve elhaladtam a város alapítóinak elegáns, föderális stílusú otthonai mellett, és balra fordultam, ahol véget ért az 1-es út, és kezdődött a South Main.

A Rasher and Yolk háztömbje előtt a szokásos kocsisor fogadott. Részben sáros pickupok, mind helybeliek. Voltak tiszta utcai terepjárók is New York-i rendszámmal, de mivel csak harminc mérföldre van az államhatár, ebben nem láttam semmi meglepőt. A Rasher and Yolk adta a legjobb reggelit a környéken. Ezt minden New York-i tudta, aki valamennyire ismeri Devont.

Az omlett gondolatától fellelkesülve vezettem még két háztömbnyit délnek, majd balra kanyarodtam, ismét a folyó felé. A fazekasműhely egy tágas malomban volt, amely már egy évszázada terpeszkedett itt. Mint a fogadó feljebb a vízparton, ennek is kijutott a vermonti hóviharokból és az ezeket követő tavaszi áradásokból. A fogadó kőből épült, míg az öreg malom fából, ami még nagyobb csodává tette a fennmaradását. Még a hurrikán, ami két szeptemberrel ezelőtt annyi mindent elsöpört a folyó mentén, sem tudott kárt tenni a malom ősi tölgyfájában.

Ezt inspirálónak találtam. Túlélni egy traumát és felvirágozni? Pontosan ez volt a célom.

A fazekasműhely virágzott. A több mint tíz szobrász egyikeként érkeztem ide ma reggel, és még alig volt nyolc óra. A jelenlévők fele tanuló volt, egy hétre jöttek a városba, hogy agyaggal dolgozzanak; a programot a fogadóval társulva hirdette meg a műhely tulajdonosa. A többiek tapasztalt művészek, akiket az elismert devoni finomkerámia vonzott ide. Egyesek a műhely városi üzletébe készítettek kancsókat és virágcserepeket. Amióta négy évvel ezelőtt Devonba költöztem, én is adtam ott el dolgokat. Egyiken sem volt rajta a Mackenzie Cooper címke, és szándékosan próbáltam nem követni a régebbi stílusomat. Néha becsúszott egy-egy részlet: teljesen nem menekülhettem el önmagamtól. De a jelenlegi munkáim inkább kifinomultak voltak, mint ihletettek, és sohasem formáztam meg azokat a családi csoportokat, amelyekről ismertté váltam. A visszafogottságról szólt a devoni életem. Örömmel repültem a radar alatt.

Devon eszményi hely volt ehhez. Egy kisváros Vermont déli-középső részén, amely híres a magas szintű művészeti galériáiról, a VIP-látogatóiról és a gyógyfürdők védjegyének számító forrókő-masszázsról. Bár a legbejáratottabb utak Manhattanből vezettek a városba, távolibb helyekről is érkeztek ide, hogy gazdag és híres embereket lássanak. Mindenkit szívesen fogadtak. A vendégek tartották felszínen a várost.

Hogyan lehet megkülönböztetni a vendéget a ragadozótól? A tiszta városi terepjárónak a Rasher and Yolk előtt már gyanút kellene keltenie? Vagy a South Main úton bolyongó magányos turistának, aki fotózik a telefonjával?

Devonban ugyan nem. Mi már határozottan hozzászoktunk az idegenek jövés-menéséhez.

De vegyél csak házat nálunk, és máris óvatosak leszünk. Hónapokba telt, mire elenyészett a tartózkodás, amellyel az érkezésemkor fogadtak – és ez még gyorsnak volt mondható, de csak azért, mert több ízben sminkeltem a könyvtári felügyelőbizottság elnökét, a városi tanács titkárságvezetőjét és a kertészklub fejét. Ezek az emberek kapcsolatba léptek velem. Ezt elősegítette, hogy puszta kézzel értem a bőrükhöz, de az érzelmi kötődés pecsételte meg. A sminkes olyan, akár egy terapeuta, csendben hallgatja az ügyfelet, aki kifestetlenül, páncélzat nélkül érkezik, és ki akarja beszélni magát.

Ismertem a kibeszélést egy terapeutánál, és sokat tudtam arról a szükségletről, hogy valaki szeretné jobban érezni magát a bőrében. Az volt a legjobb ebben a munkában, hogy ezt én tehettem meg másokért, még ha csak a lefekvés idejéig is, amikor lemossák az új arcukat.

Meghallgattam őket. Nem nyilvánítottam véleményt azon túl, hogy korrektort vagy fedőfestéket, pirosítót vagy bronzosítót, matt vagy csillogó púdert használjunk-e, és sohasem nyögtem, sóhajtottam vagy morogtam válaszul arra, amit megosztottak velem.

A pokolba is, ki vagyok én, hogy ítélkezzem?

A hiúságot is megértem. Hiába van messze Devon a fősodortól, lehetnek alkalmak, amikor egy nő a legjobbat akarja mutatni magából. A többségünk élt valamennyi időt New Yorkban. Tudjuk értékelni a finom sminket, ahogy a kézműves sört, egy minőségi tolldzsekit és a megbízható térerőt a mobiltelefonunkhoz.

A fazekasműhely kivétel az utóbbi alól. A fából épült malomban nincs mobilvétel. A fazekasok tudják, hogy amikor ide belépnek, maguk mögött hagyják a külvilágot. Számomra ez jelentette az egyik vonzerőt.

Elég sokat dolgoztam a műhelyben ahhoz, hogy megismerjen a helyi keramikusközösséget; itt Maggie Reidként szerepelek, nem a teljes, Margaret Mackenzie Reid nevemen, és semmi esetre sem Mackenzie Cooperként. Mackenzie művész volt, egy kockázati tőkés felesége, és anya. Maggie meg csak Maggie. A haja sötétebb gesztenyebarna, mint Mackenzie-é volt, és festett a töve, hogy elrejtse az őszülés nyomait. Sminkkel lágyítja a gyász vonásait, és frufru alá dugja a sebhelyét. Több réteg gyapjút visel a pulóver-farmer kombó alatt, hatalmas sálat és bélelt csizmát, mert fontosabb neki a meleg, mint a stílus. És most öt kilóval nehezebb, mint akkor, amikor a hírekben szerepelt.

Ő? Én. Az idegeimre foghatnám a soványságot, de már a baleset előtt is vékony voltam. Ez része az elit megjelenésének, amelyhez egy időben tartoztam, az exférjemmel együtt. De ezt is magam mögött hagytam.

– Szia, Maggie – köszönt rám a műhely egyik törzslátogatója, miközben elindultam, de nem készleteket vételezni.

Mosolyogva odaintettem neki, de nem álltam meg. Sokan jártunk ide, mielőtt más állásba mentünk, ami azt jelentette, hogy csak rövid időt töltöttünk itt. Mellesleg ma nagyobb szükségem van agyagra, mint emberekre.

A véremben van az agyag, már az illata is gyógyír. Mindig a március az agyagos szezon, ami földközelivé teszi az egész várost. De a fazekas agyag másként földies. Nem fröccsen rá a kisteherautómra, nem teszi tarjagossá az utat, amitől kipörögnek a kerekeim, amikor esténként felfelé hajtok a faházamba. A fazekas agyag ígéretet rejt. Egy csodavilágot, amelyben a kétkezi munka néhány perce alatt formát ölt, és én ennél sokkal többet szántam rá a harmincnyolc évem alatt. Nyolcévesen éreztem meg először az agyag varázsát. Mire tizenöt lettem, a szenvedélyemmé vált, és huszonkét évesen már főállásban szobrászkodtam vele. Huszonnyolc voltam, amikor hozzámentem egy férfihoz, aki nemcsak a hitét tette bele a munkámba, hanem egy terjeszkedő üzleti vállalkozást is. Ügynököm lett, és a karrierem felszárnyalt.

Ha ez makulátlannak hangzik, az félrevezető. A személyes múltam idővonalon olvasandó, amely különálló és egyedi szakaszokból áll. Az első évek, amíg a családom körében nevelkedtem; nyolc év felsőoktatás, plusz további művészeti tanulmányok; hét év Edwarddal; egy év egyedül, míg a poklot jártam; négy év Devonban. Vannak itt barátaim, de egyet kivéve senki nem tud a korábbi életeimről. Csak az agyag.

Számomra ez az egyedüli létező, ami összeköti a jelent a múlttal – valójában az egyetlen, amit el tudok viselni.

Tudatosan olyan munkapadot választottam, amely elkülönül a többiekétől. A fazekaskorong homokos surrogása lecsillapít, miközben dolgozom, de az emberi hangok nem. Nem akartam, hogy bármi a koncentrációm és az agyag közé álljon.

Nem mintha fókuszálnom kellene, hogy eldöntsem, mit tegyek. Azt a szükséglet határozza meg, és ma egy teáskannára volt szükségem. Abban a pillanatban tudtam, amint megpillantottam a mézes süteményeket az egyik általam követett Facebook-oldalon.

Ami a süteményeket illeti, Connecticutban mesés vajas sütik voltak. Naponta variáltak a választékon, de a mézes volt a legjobb. Egyszerű, tömör, de mégis könnyű, elég selymes és elég édes ahhoz, hogy könnyekre fakasszon.

Azon nőttem fel. Az anyámé volt a Vajas sütemények-oldal a Facebookon, és tudta, hogy imádom a mézeit. Sokszor eltűnődöm azon, vajon gondol-e rám, amikor feltölti őket. Reggel kommentáltam egy posztot az oldalán, aztán töröltem, mielőtt láthatta volna.

Ma talán nem eszem mézes süteményt, de csinálhatok egy teáskannát.

Ami valójában nagy kihívás. Úgy kell megformázni, hogy kitöltéskor ne csöpögjön mellé a tea. A csőrnek pontosan a megfelelő magasságban és szögben kell elhelyezkednie, elég széles peremmel, hogy el lehessen mosogatni, de nem annyira szélessel, hogy kicsorogjon a víz, amikor eléri a csőrt.

Ismerem ezeket a dolgokat, hiszen csináltam már… mennyit is? Kismillió teáskannát.

A mai ihletforrásom egy mézes sütemény. Múlt héten egy zöld cupcake volt az, a tetején gubbasztó cukormanóval.

Az anyám művész, bár ő sohasem nevezné magát annak. A művészet elvont fogalom, és Margaret McGowan Reid abszolútumokban látta az életet. Édességeket süt, mondaná. Kibérelt egy ipari konyhát, és felvett tíz embert. A mindig magával hordott rózsafüzérhez hasonlóan ez is kézzelfogható dolog volt.

Ahogy egy teáskanna.

Vízbe mártva az ujjaimat megformáztam egy hengert. Hűvös volt az agyag a kezem alatt, de alkalmazkodó. Kiszélesítettem a hengert a simán forgó fazekaskorongon, aztán belenyúltam, és meghajlítottam a belsejét. Újabb vízbe mártás után gyorsítottam egy fokot a korongon, és a szeszélyemnek engedve elkeskenyítettem a tetejét, élvezve az ékesszóló iróniát, amit egy furulyalyuktető jelent egy kerekded kis hason. Természetesen egy teatojás sem fért volna be az alkotásomon. Ismét benedvesítve az ujjaimat kiszélesítettem a nyakat, majd a mutatóujjammal megformáltam a peremet. Ezen ül majd a kisebb vagy nagyobb fedél. Ezt még nem tudtam eldönteni. Először túl szélesre csináltam, határozottan zömöknek tűnt a kanna tetején. Utána túl keskeny, túl cingár lett. Bár a kiigazítás folyamán történt valami, ami tetszésemre volt. A két hüvelykujjam rovátkákat hagyott maga után, amik körülhullámozták a kanna nyakát.

Leállásig lassítva a korongot mosolyogva hátradőltem. Gyakran véstem mintákat az agyagedényeim hasába, néha a nedves ujjaimmal, máskor eszközökkel. Nem törekedtem tökéletes szimmetriára, jobban kedveltem a szabálytalanságot, ami minden darabot egyedivé tett, de leginkább a textúra izgatott. Különféle technikákat használva hozzáadhattam vagy elvehettem valamennyi agyagot, formáztam, véstem vagy mázzal vontam be, hogy olyan textúrát teremtsek, amellyel a tárgy használója azonosul. Egy teáskanna lehet szeszélyes, örömteli, ünnepélyes, komoly, tárgyszerű vagy praktikus.

Olyasmi ez, mint tortát díszíteni. Legalábbis számomra. Az anyám tortadíszítéssel indította be a vállalkozását. Szerettem arra gondolni, hogy ez közös bennünk.

Műanyaggal borítva a munkadarabot, hogy nedvesen tartsam, kialakítottam a csőrt, meghatároztam a helyét, és miután egy tucat lyukat fúrtam a megfelelő ponton, a testhez tapasztottam a csőrt. Jöhetett a fedél. Éppen annyi időm volt, hogy egy kis méhecske-fogót tegyek a tetejére – puszta szeszélyből, a mézes sütemények miatt –, majd félretettem a kannát száradni, és feltakarítottam.

Különös gondossággal mostam kezet. A gyógyfürdőben majd újra megmosom, de az agyag eldugíthatja a csöveket. Két mosogatóvályúnk volt, az egyik az agyag első leöblítésére, a második a tényleges tisztításra. Egyiket sem hagytam ki. Megszáradva még egy agyagszemcse is kidörzsöli az ember arcát, és nekem három sminkes jelenésem volt aznapra.

Tiszta kézzel, felhúzott cipzárral a parkán csak annyi időre álltam meg, hogy megöleljem Kevin McKayt.

Kevin a műhely tulajdonosa, halk szavú, megértő és meleg; olyan közeli barát, amilyet csak megengedhettem magamnak. Elfordulva a tanulótól, akinek segített, agyagtól nedves kezét eltartva viszonozta az ölelést.

– Újabb teáskanna? – suttogta, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

Kevin jól ismert.

– Mézes sütik – súgtam vissza, elhúzódtam, és ezt a gondolatot hagyva hátra a teáskannám mellé, az ajtónak vettem az irányt.

Hideg volt az utcára vezető lépcső: túl gyenge még ahhoz a márciusi nap, hogy elűzze a téli fagyosságot. Gyapjúkesztyűt húztam, és kilépve az utcára beültem a kocsimba, nem törődve az oldalára verődött sárral. Autómosóba menni a saras időszakban értelmetlen volt – minden este megtisztítani a csizmám talpát ugyancsak. Megtanultam, hogy kár az erőfeszítésért. Amúgy a sár egyfajta presztízst jelentett. Az idetartozás érzését nyújtotta. A helybeli kocsik mind úgy néztek ki, mint az enyém. Nem mintha ilyenkor sok lett volna belőlük. További New York-i rendszámokat láttam, plusz egy washingtonit és egy connecticutit. Tekintve, hogy Devonban voltunk, ez normális volt.

Lassan hajtottam el az elegánsan díszített üzletek mellett, amelyek művészi elrendezésben állították ki árucikkeiket a kirakatban, a nevüket bevésett arany betűk hirdették a tetszetős vermonti gránittáblákon. Már nyitva voltak, kiszolgálva a hétvégét korán indító látogatókat. Könyvesboltok, kávézók, butikok – mindben kényelmes volt az üzletmenet a kirakatok mögötti mozgásból ítélve. Ugyanez volt a helyzet a két művészeti galériában és az ezüstművesnél. A műhely boltjában is? Az ott árusítók egy részének ez jelentette a megélhetést, s bár nekem nem, elég alkotói hiúság maradt bennem ahhoz, hogy rendszeresen ellenőrizzem.

De most északnak tartottam. A műhely boltja a Cedaren volt, amely keletről csatlakozott be, amerről korábban érkeztem. Mivel délre volt időpontom, egyenesen a fogadóba kellett hajtanom. Még egy mérfölddel tovább a kétsávos Kék Főúton; a folyó után kapta a nevét, amelyet követett.

De először még a kis körforgalom jött a South Main és a Cedar találkozásánál. A középpontjában egy háborús emlékmű állt, ami eredetileg a függetlenségi háborúban meghalt Green Mountain Boysnak épült.

Az obeliszk kövére túl gyakran kerültek új nevek, legutóbb egy Afganisztánban elhunyt helyi tengerészgyalogosé. Nem ismertem; már elhagyta a várost, mire én megérkeztem. Ez megkönnyítette számomra, hogy a fekete nyírfára fókuszáljak, ami végre – milyen izgalmas! – egészségesebbnek tűnt az obeliszk mellett. Talán csak képzelődtem, a tavaszra vágyva, de mintha lazábban csüngenének alá a barkái, tömöttebbek lennének a pici rügyek az ágain, s bár még jó időbe telik, mire levelet bont, ezek a jelek arra utaltak, hogy életben marad. Tél derekán voltak időszakok, amikor ez kétségesnek tűnt.

Ah, és itt volt Gill rendőr is, mint mindig, azon a ponton parkolva le a fekete-fehér terepjáróját, ahol a három út találkozik. A városba érkezve meggyőződésem volt, hogy a pártfogó felügyelőm küldte ide az ellenőrzésemre. Idővel rájöttem, hogy mindenkit megfigyel. Nos, nem figyelt mindig. Általában pasziánszot játszott a telefonján, de nem volt szüksége a szemére, hogy tudja, ki miben sántikál. Gill rendőr a hangokra ügyelt. Résnyire nyitott ablaknál hallgatózott. A fülével ismerte fel a helybelieket. Amint ismerőssé vált számára a kisteherautóm hangja, felemelt kézzel üdvözölt, anélkül hogy felpillantott volna.

Utólag belegondolva talán figyelnie kellett volna. Akkor talán eltűnődne azokon a parkás és farmeros embereken, akik kissé túl lazán jönnek-mennek a városban, partner és gyerekek nélkül. Gill rendőr tudta, hogy valaki hackeli az iskolai számítógépeket. Az egész őrs tudta. De arról fogalmuk sem volt, milyen súlyos a probléma, amíg a nyilvánosság elé nem léptek vele a szövetségiek – bár a méltányosság kedvéért lássuk be, hogy az utcáinkon járó ügynökök nem adtak ki olyan hangokat, amelyeket Gill rendőr meghallhatott.

Észre kellett volna vennem őket? A szokásos éberségem dacára vagy az agyag és a smink közötti átmenetre összpontosítottam aznap délelőtt, vagy túl önelégültté váltam, és ebben az esetben ugyanolyan bűnös voltam, mint Gill rendőr. Nem mintha bármelyikünk is tehetett volna valamit, ha tudjuk. A médiával szemben tehetetlenek vagyunk.

Megálltam a zebránál, viszonoztam az üdvözlést, és továbbhajtottam.

Miután elmaradtak a boltok, a házak egyre ritkásabban követték egymást. A koloniális és a föderális stílust ötvöző, nagy épületek voltak, olyan emberek tulajdonában, akik mindig is itt éltek, vagy csak nemrég költöztek ide New Yorkból, és bővében voltak a pénznek. Nem adják olcsón ezeket a házakat. Jókora távolságra voltak az úttól, hatalmas előpázsittal, amelynek tájépítészete a néhány öreg fától a legfelső kategóriás kertművészetig terjedt. Egytől egyig ízlésesek, sőt visszafogottak voltak. És amíg mi, városlakók tudtuk, hogy kinek mije van, a turisták nem ismernék fel a neveket, még ha kiírnák is őket a postaládákra – nem írták ki. Celebek nem laknak ezen a környéken. Színészek, befektetők, visszavonult politikusok, sikerkönyvszerzők – belőlük kivettük a részünk, de a nagy nevek kerülték a rivaldafényt. Az anonimitás ígérete vonzotta őket Devonba, többnyire kisebb otthonokban éltek a vidéki utak mentén, amelyek erdei ösvényekben folytatódtak.

Ésssss… tessék. Már éreztem a fürdő illatát. Persze csak a fejemben; még negyed mérföldre voltam a bejárattól, de már beugrott a citromverbéna, pusztán attól, hogy megláttam a lehajtót előrejelző táblát.

Megnyugtató illat volt. Az első látogatásom, az első állásinterjúm óta tudtam, hogy nekem itt kell dolgoznom. Az illat azt a fajta jó érzést nyújtotta, amelyre kétségbeejtően szükségem volt.

Kanyarodott az út, és jobbról megjelentek a széles kőpillérek. Mellettük, elegánsan a maga egyszerűségében, a Devon Inn and Spa felirat vermonti gránitba vésve, ugyanolyan arany betűkkel, mint a névtáblák a városban. Ez a tábla itt nagyobb volt, és csendes méltóságot sugallt. Ez lehetett az első.

Befordulva épp hogy áthajtottam a folyót átszelő fedeles híd alatt, túl a fákon máris feltűnt a fogadó. Kővel burkoltan terpeszkedett a domboldalon, dacolva a folyóval, ahogy akkor is tette, amikor az 1800-as évek végén felépítette egy New York-i befektető. Eredetileg grandiózus nyári lak volt, s bár a későbbi tulajdonosok változtattak a méretén és az alakján, a fogadóvá történt végső átalakítás sarokpontját a régi kőépület adta.

Végső átalakítás? Ezen mosolyognom kellett. Létezik egyáltalán olyan, hogy végső a Devon Inn and Spa esetében? Örökösen átszabták, újjáépítették, újradekorálták, átdrótozták, lecserélték a világítást – hogy mindenkor megmaradjon stílusos és technológiailag korszerű legfelső kategóriás helynek. Ellátogattunk néhány ilyenbe Edwarddal, így tudom, miről beszélek. Inkább el sem képzelem az itteni fenntartási költségeket. A jelek szerint az előző három tulajdonos sem tudta elképzelni. Most készül átvenni egy negyedik, pontosabban egy csoport, de nem várunk tőlük semmilyen drasztikus változást. A hozzáértő befektetők tudják, hogy nem tanácsos belenyúlni egy sikeres receptbe.

Már közel járok, elhajtok a kecses bejárat mellett a kőoszlopokkal és a jól fésült portásokkal. A családi otthonból szállodává történő első átlényegülésnél éttermekkel, társalgókkal, egy bálteremmel és egy ajándékbolttal bővítették ki a földszintet, amelyeket az évek során tovább nagyobbítottak és fejlesztettek. Első és második emeletet ott húztak fel, ahol a rézsű megengedte. Ezeket a felső szinteket cserepekkel fedték és izgalmas ablakokkal látták el. A túlburjánzó fák ügyes visszametszése csak fokozta a hatást. Ragyog a kívülről besütő napot vagy a belső világítást tükröző üveg.

A fürdő a fogadó legdélibb végén helyezkedik el, ahol még a gyenge téli nap is eléri. Tetőablaka van, egy egész évben használható, szabadtéri forróvizes kádfürdője, amelynek nincs szüksége zeneszolgáltatásra, mert a közelben ott csobog a folyó. Az ízléses tájtervezés intim teret ad a kádban tartózkodóknak, de, ahogy egy hideg napon láttam, a fák között emelkedő gőzfal tovább növeli a biztonságot.

Beálltam egy piszkos hótorlasz maradványai elé, átvágtam az alkalmazottak parkolóján, és bementem. Nem kellett többé illatokról képzelegnem – hála a gyertyáknak, illatosítóknak és illóolajoknak. Adjuk még hozzá a halk zenét – tegnap egy zongora, ma egy bambuszfurulya, holnap talán egy vonósnégyes – és a fürdőigazgató arcát, amely felderül, amikor meglát, és ha maradt még bennem egy csepp mézessütemény-nosztalgia, most feledésbe merül.

Joyce Mann az elsők között volt, aki megbarátkozott velem az érkezésem után. Hatvan felé jár; ő és a galambszürke bubifrizurája ugyanolyan nyugtató hatású, mint maga a fürdő. Született diplomata, a legnehezebb vendégeket is könnyen kezeli, s bár én sohasem voltam nehéz eset, eleinte elveszettnek éreztem magam Devonban. Ezt felismerve meghívott az otthonába, és nemcsak a valaha látott legszebb rokkát mutatta meg, hanem a Lime Creek Farm friss termését, az állatmenhelyet, ahonnét később örökbe fogadtam a házi kedvenceimet és a legjobb spanyol tapas vendéglőt Vermont középső részén.

Oké. A Casa Bruno az egyetlen tapasbár Vermont középső részén. De van olyan jó az étel, hogy jogos legyen a túlzás.

Mivel Joyce éppen két vendég bejelentkezését intézte, egyszerűen csak mimikával válaszoltam a mosolyára, amikor elhaladtam mellette. Percekkel később már a zuhany alatt álltam törölközőbe tekert fejjel és az arcomat védve a víztől; a közeli padon várt a tengerészkék alkalmazotti egyenruhám. A sminkelésen már túl voltam; sohasem jövök el otthonról csupasz arccal. Majd még megigazítom a hajammal együtt, amelyet kontyba csavarok munka közben, de tapasztalatból tudtam, hogy kitart a fedőfesték.

A zuhany harmatos elemet ad hozzá az összképhez. A harmat jó. A harmat friss.

A harmat egészséges is, ami a fő cél a déli ügyfelemnél. Hónapokon át tartó fizikai megpróbáltatásokon ment keresztül, és olyan arcot szeretne viszontlátni a tükörben, ami reményt ígér.

A remény az arannyal keretezett jövő, ahogy az anyám mondta. Nem tudom, kitől idézett, az is lehet, hogy egyházi értelemben fogalmazott, de én nem így gondoltam. A remény nem a jövő. Csak egy eszköz, amellyel oda juthatunk.

A déli ügyfelemnek szüksége volt erre az eszközre. Egy rákbetegség túlélője volt. Most csinált végig egy duplán rémes kemo- és sugárkezelést, és két barátjával érkezett a fogadóba, hogy ezt megünnepelje. Elég rápillantani, és látod a sebezhetőséget. Rémült, kimerült és nem igazán vonzó nő. A délelőtti manikűr, pedikűr és masszázs után sminket kért, míg a barátnői frizurát csináltatnak. A saját frizurájával nem kellett foglalkoznia: parókája volt. Jó parókája, amelyet megcsodáltam. De a bőre megszépítéséhez segítségre volt szüksége.

Leültettem, és odahúztam egy magas széket. A bejelentkezéskor felvett profilból ismertem az alapvető adatokat, de mindig többre voltam kíváncsi.

– Mikor fejeződött be a kemo? – kérdeztem, és miután tartózkodás nélkül beszélt róla, azt is megtudakoltam, mennyire volt beteg, hogy érzi magát most, és hogy sikerültek a délelőtti fürdőkúrák. Feloldódott, miközben társalogtunk, elmondta, hogy itt terveznek ebédelni a fogadóban, délután vásárolni mennek, és egy városi steak house-ban fognak vacsorázni – mindez azt jelentette, hogy olyan sminkre van szüksége, amely tovább tart egy óránál. Mivel általában csak pirosítót és rúzst használt, úgy gondoltam, kényelmetlenül érezné magát túl erősen sminkelve.

Bár az erős smink eleve nem a stílusom. A természetes megjelenést kedvelem. Lásd egy teáskanna csalóka egyszerűségét, ami valójában nagyobb kihívást jelent. Bárki felkenheti a festéket, hogy drámai hatást érjen el, de ahhoz érteni kell, hogy érzékkel alkalmazzuk, különösen, ha van mit elkendőzni.

Ezt a magam kárán tanultam meg.

Sohasem használtam sok szépítőszert. A művészek nem teszik, és Edward ezt mindig értékelte bennem. De egy csupasz arc nem működik egy estélyi ruhás eseményen.

Ha ilyenre voltam hivatalos, elmentem a nőhöz, aki a barátaimat sminkelte. A baleset után már nem jártam hozzá, nem bírtam elviselni a gondolatát, hogy beszámoljon rólam a többieknek, ami szóbeszédet indíthatna el. Különben sem jártunk már el sehová Edwarddal.

De szükségem volt fedezékre. Látni sem bírtam a csupasz önmagam, és úgy éreztem, az egész világ engem bámul, valahányszor elmegyek otthonról. Találtam egy nőt a Bloomingdale’s áruházban. A kozmetikai osztály legtávolabbi sarkában volt a pultja, túl a Lancôme-on, az Elizabeth Ardenen és a Chanelen. Fiatalabb volt nálam, de jó érzékkel dolgozott. Alaposan megfigyeltem, és nem csak azt, hogyan alkalmazza a sminket. Az arca, a szeme, a hozzáállása és a kifinomultsága is elbűvölt. Művész volt. Azonosultam a munkájával.

Jó volt az időzítés. A baleset óta nem voltam képes agyaghoz érni – túl sok emlék, túl sok álom, amely egyszerre értelmét veszítette, túl sok spekulatív pillantás a galériatulajdonosoktól, ahol kiállították a munkáimat. A tapintás kódolva volt a DNS-emben. Ezért aztán belevetettem magam a sminkelés művészetébe. Beiratkoztam egy kozmetikai iskolába, felpörgettem a kurzusokat, és kilenc hónap – rekordidő – alatt végeztem. Amint teljesítettem a megkövetelt tanulmányi óraszámot, működési engedélyt szereztem, és kettős gyakornokságot vállaltam a legelismertebbek közé tartozó két sminkszalon képviselője mellett.

Edward megszállottnak nevezett, és azt hiszem, igaza volt. Anyaként állandóan elfoglalt voltam; aztán többé már nem. Minden rosszat összevéve figyelemelterelésre volt szükségem. A sminkmesterség tökéletesen megfelelt. Nem csupán kreativitás kellett hozzá, kielemezni a bőrt és az alkalmazandó szépítőszereket, hanem más emberekre összpontosítani önmagam helyett.

Most erre az ügyfélre. Megkérdeztem, mely vonásait szereti a legjobban és a legkevésbé, aztán képeket mutattam, amelyekről úgy gondoltam, hogy tetszenének neki. A fürdő ellazító hangjai mellett megtaláltuk a kényelmes kérdezz-felelek ritmust, én pedig a LED-lámpák tompa fényénél tanulmányoztam a bőrét.

A szárazsága volt a legnagyobb probléma, amelyért részben a tél, részben a kemo lehetett a felelős, így csak nedves szépítőszereket használhattam. Egy gyengéd tisztítóval kezdtem. Ami a tisztítás mellett hűtött és simított is, és bár rendszerint illatosítottat használtam, amely beolvadt a fürdő illatai közé, más rákbetegek alapján tudtam, hogy az érzékeny gyomor nem bír el semmi erőset. Felvittem egy könnyű puhítót, és amikor mind beszívta a bőre, megismételtem egy tartalmasabbal. Ha a saját bőröm lett volna, az ujjaimat használom. Az ujjak nemcsak felmelegítik az arctejet, és finoman eloszlatják a balzsamot, hanem elérik a ráncokat az orrlyukak szélén és a szemzugokban. Viszont az új ügyfeleknek sokszor vannak higiéniai megfontolásaik, s bár gyakran mosok kezet az egyes műveletek között, a szivacs biztonságosabb.

Egy ék alakú kis ecsettel színes korrektorral fedtem a szem alatti árnyékokat, és egy pici púderrel rögzítettem. A hidratáló már önmagában is csodákat tett a kivörösödött orcákkal, ezért alapozó stiftet választottam a szín kiegyenlítésére, majd folyékony alapozót vittem fölé, és egy új szivaccsal összedolgoztam a két réteget. Mivel természet adta módon sápadt volt a bőre, és az alapozó is világos árnyalatú, a pirosítónak finomnak kellett lennie. Halvány rózsaszín krémet használtam, és rá egy leheletnyi pirosító púdert, majd hátralépve felmértem a hatást. Túl soknak találtam. Szivaccsal leszedtem egy részét, aztán még valamennyit, amíg megfelelőnek nem ítéltem a pirosítást.

Élvezet volt vele dolgozni, nem mozdult el, miközben kidolgoztam a szemöldökét, becsukta a szemét, amíg elefántcsontszínű krémet vittem fel a szemhéjára, feltekintett, amikor nagyon halvány, nagyon lágy vonalat húztam az alsó szempillák mentén, és nem pislogott a szempillafestés közben.

Így ment. Mindig elmondtam neki, mit csinálok és miért, hogy meggyőződjem arról, helyesli-e az egyes lépéseket. Ha az jelentette a kihívást, hogy egészségesnek érezze magát, az önbizalom legalább olyan fontos volt, mint bármi, amit felvittem a bőrére. Ahogy a tükörfalon követte a fejleményeket, de kiegyenesedett ültében és mosolygott, amikor a végén odanyújtottam neki egy kézitükröt; ahogy ragaszkodott hozzá, hogy feljegyezze az egyes lépéseket; ahogy a javaslatomra hidratálót oszlatott el a kezén, és utolsó simításként megtapogatta az arca legszárazabb részeit, abból tudtam, hogy sikerrel jártam. Tetszett neki az új arca.

Átvezettem gyógyulóból gyógyultba.

Az egyórai ügyfelem nem volt ilyen kellemes. Menyasszonyként érkezett a fogadóba a vőlegényével előzetes felmérésre, és most egy próbasminkelést akart az esküvő előtt. Tapasztalataim alapján a menyasszonyok két kategóriába oszthatók. Vagy együtt akarnak működni velem a legjobb eredmény érdekében, vagy úgy érkeznek, hogy már mindent tudnak. Ez a nő mindent tudott. Éreztem már az első pillanatban, amikor köszöntöttem az előcsarnokban. Mire beléptünk a sminkes stúdióba, már megmutatta egy fotón a ruháját, ami majdhogynem csiricsáré volt, és részletekbe menően közölte, milyen sminket akar. Csak semmi finomkodás! Ő lesz a nap sztárja, így hát ki kell tűnnie. Mellette szólt, hogy dús haja és szabályos vonásai voltak. De macskaszemek flitteres szemhéjakkal, amelyek passzolnak a csokrában lévő hortenzia színéhez? Bemélyedés az orcán, ami ott sincs? Angelina-vörös ajkak? Az ösztönöm azt súgta, hogy vissza kell vennem a dolgokból. A fogadóban lehetnek pazar esküvők, de csak ízlésesen.

Nos, kíséreltem meg óvatosan elterelni, a smink új trendje a kevesebb több irány. Amelynek most az élére állhat. A bőre természet adta módon gyönyörű. Ha kihangsúlyozzuk a szemét, nem akarjuk, hogy az orcák és az ajkak versenyre keljenek vele. Ott határozottan lágyítanunk kell.

Hallani sem akart róla.

Mit tegyek? Ami az esküvőket illeti, az a feladatom, hogy a menyasszony szépnek érezze magát, még ha az én szépségfogalmam eltér is az övétől. Aztán vannak üzleti megfontolások is. Ha a menyasszonynak tetszik a próbasmink, engem kérhet fel az egész társaság sminkelésére, ami jól jönne a fürdőnek.

Ezen túl a szakmai hírnevem forog kockán. És ez fontos volt nekem.

A HD-smink nem igényel fejtörést. A nő már elmondta, ki a fotósa és a videósa. Ismertem mindkettőt. Nagy felbontású kamerákkal dolgoztak. A sminkben, magyaráztam, az összetevők jelentik a különbséget. A HD-smink olyan elemeket tartalmaz, mint a csillámpala és a kvarc, amely megül a bőr felszínén, hogy szétszórja a fényt, és a sima felület illúzióját adja.

Ez tetszett neki. Ennek ellenére lassan kezdtem hozzá, kidolgozva az alapokat, mielőtt rátértem a bronzosításra és a szemöldökre. Amikor mindkettőhöz több színt kért, engedelmeskedtem, de több volt az ecsetmozgatás, mint a tényleges felvitel, és amint végeztem a szemével – igen, macskavonalúra húzva, de módosítással, halványkék szemhéjjal, némi szempilladúsítóval és tengerészkék szempillafestékkel – annyira fellelkesült, hogy nem nehezményezte a többit.

Azt nem mondta volna ki, hogy igazam volt, de nem is igényeltem. Beértem azzal, hogy felbérelt az esküvőre.

Fotókat készítettünk a befejezett sminkről, az ő iPhone-jával és az én Nikonommal, hogy kalauzunk legyen a nagy napon, ő pedig lelkesen távozott a fürdőből; végül is ez a kitűzött célom, ha menyasszonyokkal dolgozom.

Nina Evans, a három harmincas vendégem nem menyasszony volt, hanem helybeli, a devoni városi tanács titkárságvezetője. Mint közülünk sokaknak, neki is múltja volt. Eredetileg New York-i, aki üstökösként emelkedett egy cég csúcsvezetői közé, amelynek az elnöke alkalmazta, viszonyt kezdett vele és agyondicsérte, amíg a negyedéves beszámolók nem okoztak csalódást a befektetőknek, mert akkor bűnbakot csinált belőle, és kirúgta. Egy előnyös végkielégítési csomag birtokában Devonban talált menedéket, és addig nyalogatta a sebeit, amíg kis híján végzett vele az unalom. Amikor meghirdették a titkárságvezetői állást, azonnal megpályázta, és Devon jól járt vele. Hat év alatt felvirágoztatta a várost.

Nina most ötvenes. Nem mondott konkrétumokat, de sem az életkor, sem a felkészültség nem tudta megszüntetni a lámpalázat, ami minden nagyobb tárgyalás előtt úrrá lett rajta. A megaláztatása New Yorkban a nyilvánosság előtt zajlott, és nagyon együtt tudtam érezni vele. Nála az volt a kulcs, hogy önbizalma legyen. Újra meg újra visszatért hozzám, mert én megadtam neki – és nem csak a levegőbe beszélek. Mindenkinek van egy-két vonása, ami az erőssége.

Ninának kettő volt. Nagyon szép a haja, mondtam őszintén, és hosszú hullámokba fésültem a hajcsomókat a tarkóján. És a szemét, ami szokatlanul sötétzöld volt, már egy parányi ametiszt is kiemelte a sarkokban.

Mindketten abszolút ellene voltunk az erős sminknek, mert jól ismertük a túlzásokba esés veszélyét; ami működött New Yorkban, az nem működött Devonban.

De Nina túl sokáig élt a metropoliszban, hogy meglegyen nélküle. Az volt a dolgom, hogy megtaláljam az egyensúlyt a profi megjelenés és a devoni kompetencia legfelső foka között.

Az egy óra múlva kezdődő tárgyalás témája az általános iskola felújításának finanszírozása lesz. Gyorsan közeledik a márciusi éves közgyűlés – ami mindig nyilvános, és a sok érdeklődő megtölti a templom főhajóját –, és a Tervezési Bizottságnak egyetértésre kell jutnia a teendőkről, a mikorról, a hogyanról és a milyen áronról, mielőtt bemutatják a terveket a közvéleménynek. Ez a csoport egy tucat helyi vezető üzletemberből áll, mindannyian régebb óta laknak a városban, mint Nina, akinek úgy kell közéjük tartozónak tűnnie, hogy nem az. Ehhez nem elég egy kosztüm, mivel itt még a férfiak sem viselnek öltönyt. Ehelyett Nina méretre készült szövetszoknyában, selyemfelsőben és egy olyan sálban érkezett, amelyről messziről ordított, hogy helyben kötötték. Egy aktatáskányi kinyomtatott dokumentummal szerelkezett fel, hogy alátámassza a javaslatát, és most már csak egy magabiztos arcra volt szüksége.

Nina sminkjében nincs semmi bonyolult. Magának is megcsinálhatná, ha volna egy barátnője, aki hozzáadná az önbizalomrészt. De nem tudta, hogyan szerezzen barátnőket. New Yorkban dolgozva sohasem volt erre ideje. A társasági életnek produktívnak kellett lennie. Még itt, Devonban, velem is a gorombasággal határosan viselkedett. Amikor sminkeltem, az olyan volt, mint egy munkaebéd, két nő egymás között, csak étel nélkül.

Ismertem a szabályokat. Fedőfestékkel takarni az enyhe rosacea tüneteit, folyékony alapozóval kiegyenlíteni a bőrtónust, eloszlatni egy kevés pirosítót a járomcsontokon, olyan vékonyan kihúzni a szemeket, hogy az ne is tűnjön kihúzásnak, a finom ametiszt a sarkokba, és egy leheletnyi szempillafesték. Végig beszélgettünk – az iskolai munkálatok emelkedő áramszámláiról, a fogadó nemrégi eladásáról egy titokzatos befektetői csoportnak, a zűrös válásról, amelytől veszélybe kerül a város vezető ingatlanos cégének a tulajdonlása. Halk és bensőséges volt a hangunk, jól illeszkedve a fürdő tiszteletteljes légköréhez és lágyan suttogóra fogott hangszereihez. Nina aktatáskájából időről időre rezgés hallatszott, de nem reagált rá, amíg nem végeztem. Akkor elővette a telefonját, és homlokráncolva nézte, miközben váratlanul rám nyitották az ajtót.

2

Grace Emory masszázsterapeuta a fürdő egyik legkeresettebb alkalmazottja volt, mert mindent tudott az izmokról, erős volt a keze, és mosolygós az arca. Azt, hogy kicsit flúgos is, csak a közeli barátok tudták róla.

Szeszélyből pirosra festette a nappaliját, felváltva fogyasztott marhaszeletet és méregtelenítő italokat, és a négy év alatt, amióta ismerem, kétszer plasztikáztatta az arcát.

Ordítóan különbözőek voltunk. Ő százhatvankét centi, én százhatvannyolc, ő ötven kiló, míg én ötvenhét, és neki magasabb a hangja. Tizenkét éve él Devonban, szemben az én négy évemmel. Mivel egyikünk sem itt született, közös volt bennünk, hogy kívülállók vagyunk. Grace beszédes, és engem is szóra bír, pedig máskülönben talán csendben lennék. De sohasem beszélünk a múltról. Ez egy hallgatólagos egyezség köztünk. A barátságunk az itt és mostra épül.

Grace gondoskodó; úgy tűnik, megérzi, amikor lehangolt vagyok, és frissen főzött sárgabarackteával ugrik be a sminkstúdióba. Ő impulzív; ha egyikünknek sincs ügyfele egy gyenge napon, elcipel egy moziba, egy étterembe vagy egy bevásárlóközpontba. Nem zavartatja magát: amikor új tetőre volt szükségem, felhívta egy régi szeretőjét, aki történetesen a legjobb tetőfedő a városban, és több ezret alkudott le az árból.

Kettőnk közül én vagyok a gyakorlatiasabb, és kétségkívül az óvatosabb – aki lekapcsolja a villanyt, amikor kimegyünk a szobából, aki kétszer is ellenőrzi a délutáni időpontfoglalásokat, mielőtt ebédelni indulunk, aki elvonszolja a pickuptól, ahonnét utánunk fütyültek. A plasztikai műtétje után én vittem haza a kórházból, nála is aludtam, hordtam neki a jeget és az innivalót, odafigyeltem, hogy Chris időben menjen iskolába. És megcsináltam a sminkjét, hogy hamarabb visszajöhessen dolgozni.

Grace Emory olyan nő volt, aki keresi önmagát. Első kézből ismertem ilyen nőket. Önmagunk keresése azt feltételezi, hogy nem szeretjük azt, akik vagyunk, vagy menekülni akarunk attól, akik voltunk. Nem kérdeztem meg Grace-t, ő melyik. Nem akartam, hogy visszakérdezzen – nem akartam, hogy el kelljen magyaráznom, miért hagyom rá a vezetést, ha választhatok, miért nem érdekel a társkeresés, vagy miért tűnök el minden évben október harmadikán, és kerülök elő érzelmileg kiürülten.

Grace elfogadott annak, aki vagyok, és nem tett fel annál veszélyesebb kérdéseket, mint hogy „Mit gondolsz, nem kéne levágatnom a hajam?” A fürdőben felkészült stylistok dolgoztak. De Grace tudta, hogy szeretek játszani, és folyton segítséget kért, hol egyenes vágásról vagy rétegesről, hol göndörített vagy feltűzött frizuráról. Továbbá a színekről. Jelenleg barna volt gesztenyevörös beütéssel, de azt tervezte, hogy hagyja a melírozást, és sötétebbre vált. Ma hosszú, gyűrűs sörényként burjánzott a haja; én mutattam meg neki, hogyan készítse el egyenként feltekert és megtűzött fürtökből. Elképesztően nézett ki, mintha nem is én javasoltam volna neki.

Legalábbis a frizurája. Nem kopogott, amit önmagában is figyelmeztető jelnek kellett volna vennem, ha nem látom meg azonnal, hogy hamuszürke az arca. Szó nélkül a mellkasára szorította a kezét. A szeme – ma barna, míg máskor zöld, réz- vagy aranyszínű – furcsán fókuszt veszítve tartotta fogva a tekintetem, ahogy közeledtem hozzá.

Rémülten megérintettem a karját.

– Chris most telefonált – suttogta. Chris a tizenöt éves fia volt. Amikor megszorítottam a karját, hozzátette: – Letartóztatták. – Remegett a hangja. – Azzal vádolják, hogy hacker.

Leesett az állam.

– Tessék?

Nem ismételte meg. A félelem a tekintetében elárulta, hogy jól hallottam.

Az utóbbi néhány hónapban túl sokszor megesett ahhoz, hogy véletlen legyen: helyi középiskolai tanárok helytelen osztályzatok feltűnését jelentették a számítógépeken, és innen eredt a hacker szóbeszéd. De hogy Chris Emory? Ismertem Christ. Minden ízében becsületes volt.

– Ez nyilván tévedés lesz – mondtam. – Még csak tizenöt éves. Nem lenne képes… és még ha képes lenne is, miért tenne ilyet? Jó tanuló. Nincs szüksége arra, hogy feljavítsa a jegyeit.

– Van még más is – hadarta Grace, enyhén hisztérikus hangon. – Azt állítják, hogy meghackelte mások Twitter-fiókját… nem devoni emberekét… amilyenek az ügyfeleink.

Tátva maradt a szám. Ha igazak a vádak, minden ok megvan a hisztériára. Az ügyféllistánkon a legnagyobb New York-i nevek is szerepelnek. Ők abban a hitben jöttek Devonba, hogy nem jut a világ tudomására, ha egy Broadway-siker női sztárjának már alig van saját haja, vagy ha a New York Jets támadójátékosa festeti a lábkörmét. Minden titkuk szent és sérthetetlen volt.

– A fürdő ügyfelei? – kérdeztem, hogy biztos legyek benne. Amíg egy kölyök az iskolai nyilvántartásokba piszkál bele, azt nevezhetjük csínytevésnek. A fürdő nyilvántartása már egészen más lapra tartozik.

Nina is csatlakozott hozzánk. Hivatalos arcot öltött, és ehhez illő halk, határozott hangot ütött meg.

– Jason Gill hívott. Az iskolából vitték el Christ.

– Kik? – kérdeztem riadtan.

– Az FBI.

– Szövetségi ügynökök? – Emelkedtek a tétek. A szövetségi ügynökök részvétele horrorelem volt. A magam tapasztalatai állami ügynökökre korlátozódtak, és az is elég nagy baj, ha te vagy a célkeresztben. A szövetségi ügynökök még keményebbek.

– Letartóztatási parancsuk volt…

– De miért a szövetségiek?

– Az internetes bűnözés szövetségi ügy – felelte Nina, majd Grace-hez fordult: – Úton vannak ide. Látni akarják az elektronikus eszközeidet.

Grace hátrahőkölt.

– Az enyémeket? Miért? Mit tudhatnának meg azokból? Gyanúsított vagyok?

– Dehogy. Csak mindent látni akarnak, amihez Chris hozzáférhetett.

– De ha elviszik a dolgaimat, ki fog derülni a neve.

– Fiatalkorú. Védelemben részesül.

– De én nem! – kiáltotta Grace, láthatóan reszketve és átfogva magát a karjával. – Mindenki tudja a városban, hogy az én fiam. Amint meghallják a nevemet, az övét is tudni fogják… És ne beszélj nekem az ártatlanság vélelméről. Az csak kamu. Ha elviszik a dolgaimat, Chris nem lesz védett. Én sem leszek védett. Mindenki ránk fog mutogatni. Közszájon forog majd a nevünk.

Megdörzsöltem a karját. Túlságosan előreszaladt, de megértettem, hogy pánikba esett. Akármilyen unortodox volt is Grace, távol állt tőle az önmutogatás. Lehettem én a legjobb barátja, de arról fogalmam sem volt, kiknek van ott a névjegyük a telefonjában, mit lát a rémálmaiban, vagy mit őriz egy dobozban az ágya alatt. A magánélete az övé volt. Ugyanazon okból bízott meg Devonban, mint az ügyfeleink. Mindenkinek vannak titkai. És senki nem akarja, hogy napvilágra kerüljenek.

Nina csak ennyit mondott:

– Engedélyük van, hogy elvigyék az eszközeidet.

Grace magas, fojtott hangon reagált.

– Rendben. Vihetik a számítógépeket. Odahaza vannak.

– Számítógépek, telefonok, tabletek.

– Nem. NEM. A telefonomat nem.

– Grace – fordultam hozzá, mert tudtam, hogy a legokosabb együttműködni.

Rám siklott a tekintete.

– Az ügyfelek sms-t írnak. Ez a munkámhoz tartozik.

– Tudom, és vissza fogod kapni a telefont.

– A fürdő számítógépe is kell nekik – mondta Nina.

Ez csak plusz egy számítógépet jelentett, de felmérhetetlen következményekkel, és Grace karjából átterjedt a remegés a gyomromra és vissza. Ha a fürdő ügyfelei voltak az áldozatok, akkor természetes, hogy a nyomozás részben itt folyik majd. De a fürdő bevonódásával a fogadóé is együtt jár, és a botrány nem szerepelt a szolgáltatások listáján. A vezetőség nem fog örülni.

Grace-nek erre is gondolnia kellett, amikor szinte visítva kérdezte:

– Mégis minek nekik a fürdő számítógépe? Chris sohasem használta. A közelébe sem ment. Egyáltalán nem volt hozzáférése.

– Ez a hackelés lényege – mondta Nina. – A hackerek oda törnek be, ahová nincs jogosultságuk belépni.

– A fiam nem hacker! – kiáltotta Grace éles hangon, vad tekintettel felém rándulva. Ismét a mellkasára tette a kezét, mintha a szívét akarná a helyén tartani. – A rendőrségre vitték. Engem hívott fel, Maggie. Mit tegyek?

Menekülj, gondoltam. Olyan messzire innen, amennyire csak tudsz; nekem mindig ezt sikoltotta egy rettegő hang a rémálmaimban. Nagy levegőt vettem, hogy úgy tűnjön, mintha fontolóra venném a lehetőségeit, nem pedig saját magamat próbálnám megnyugtatni. Ebben a néhány másodpercben újrafókuszáltam. Ez most Grace-ről szól, akinek nagy, barna szeme könyörögve meredt rám. Az értelem hangján kell beszélnem vele.

– Első az ügyvéd – mondtam Ninára pillantva. – Jay Harrington?

– Nem! – kiáltotta Grace.

– Ő a legjobb – erősítette meg Nina.

– Jay nem! Jay bérleti szerződéseket köt.

– Büntetőügyekkel foglalkozott, mielőtt ideköltözött – mondtam, mert így tudtam a bostoni ügyvédemtől. Az igaz, hogy Jay ingatlanjogi munkát végzett Devonban. Miután kiégett New Yorkban, egy olyan helyen keresett menedéket, ahol kevés a bűnöző. Ő intézte a faházam adásvételét, de semmit sem tudott a múltamról. Ami az ügyvédi titoktartás védelme alatt állt Bostonban. Arra az esetre, ha mégis szükségem lenne rá, volt hozzá egy ajánlólevelem a bostoni jogi képviselőmtől, a fontos iratok másolataival. A nagyanyámtól rám maradt zöld bársonydobozban tartottam az ágyam alatt, az előző életem más mementóival együtt.

– Elég régóta él itt, hogy ismerje a várost – mondta Nina Grace-nek –, és téged is ismer.

– Régebben volt köztünk valami. Nem jól végződött.

Erről tudtam. Grace szerette a férfiakat, de sohasem tartott ki sokáig mellettük. Nem Jay volt az egyetlen, akivel volt köztük „valami”, és nem jól végződött. A tetőfedőm is ilyen eset, ennek ellenére őt felhívta, amikor szükség volt rá.

Ebben a pillanatban viszont Jay Harringtonra volt szükség.

– Egyébként sem mehetek most el – vitatkozott Grace, bizonytalan tekintetet vetve a háta mögé. – Dolgozom.

Tudtam, hogy nem gondolkozik tisztán. De tudtam valami mást is. A fiát az életénél is jobban szerette.

– Chris vár téged – mondtam. – Én itt maradok, és átütemezem…

– Nem! Gyere velem, Maggie… kérlek. Nem mehetek egyedül!

Görcsbe állt a gyomrom. Kockázatos volt számomra bármilyen törvénnyel kapcsolatos ügybe belekeveredni. Devonban úgy töltöttem az időmet, hogy kerültem a rivaldafényt. Még a közelében sem akartam lenni – ami bizonyára önző viselkedés volt. Ez most nem rólam szól, mondtam magamnak.

Mély sóhajjal erőt gyűjtöttem, összeszedtem a szétszórt gondolataimat, és fél kézzel megnyitottam a fürdő határidőnapló-oldalát.

– Oké, Joyce átütemezheti a beosztásodat. Laylának háromkor volt egy kőmasszázsa. Hamarosan végez, tehát átveheti a négy- és az ötórás ügyfeleidet, én pedig mára végeztem. – Ninához fordultam, aki a kabátját vette. – Rendben?

Bólintott.

– Megvan neked az AmEx-em. – Az ajtóból még visszaszólt Grace-nek: – A tervezőbizottság már hallhatott erről harangozni. Ha a pletykáknál jobb választ akarok adni nekik, először a rendőrségre kell mennem. Ott találkozunk?

A rendőrőrs volt az utolsó hely, ahol lenni szerettem volna. Jay Harrington irodája követte, szoros másodikként. De ha én nem viszem el oda Grace-t, ki más vinné? Ahogy nekem, neki sem laktak rokonai a környéken.

Valójában azt sem tudtam, vannak-e rokonai egyáltalán. A család volt az egyik téma, amit kerültünk.

De akár árva, akár nem, a barátom volt. Nem hagyhattam magára.

És nem hagyhattam vezetni sem. Megrendült és figyelmetlen volt, a figyelmetlenség pedig nem biztonságos.

Ezért én vezettem. A biztonságra tekintettel összpontosítanom kellett, noha valószínűleg ugyanolyan megrendült voltam, mint ő. Gyűlöltem az ügyvédi irodákat. Olyan emlékeket kavartak fel, amelyeknek az elfelejtésén keményen dolgoztam. Amikor Jay segítségemre volt az adásvételben, mindig az ingatlanosnál találkoztunk.

Jay irodájához érkezve nem tehettem ki csak úgy Grace-t. Útközben végig ugyanazokat a zavaros érveket hajtogatta, és bár ismételten igazat adtam neki, ismételten óva intettem attól, hogy a legrosszabbat képzelje, nem lehetett kizökkenteni. Amíg Jay át nem veszi az irányítást, nekem kellett őt féken tartanom. Beálltam egy átlós parkolóhelyre, megszorítottam a karját, aztán bevezettem.

Az itteni berendezés semmiben nem hasonlított a bostoni irodára, ahol annyi sötét órát töltöttem. Azt a helyet rengeteg csillogó króm, elegáns bútorzat és polcok sora uralta, bőrbe kötött könyvekkel, amelyeket sohasem lapoztak fel, hála a rendelkezésre álló technológiának. A partnerek, ügyvédbojtárok, asszisztensek és ügyfelek sokaságától méhkasként nyüzsgött a hely. Jay Harrington irodájában szerencsére nem volt tömeg, sem króm, sem rongyrázás, és egyedül vitte a praxist. De egy ügyvédi iroda akkor is ügyvédi iroda. Nincs annyi drága dekoráció vagy technológiai újítás, hogy teljesen eltüntethetné az óvilági szagot, amely mintha együtt járna a jogi diplomával.

Jaynek egy kis, ritkásan bútorozott várószobája volt recepciós nélkül, három ajtóval. Kettő nyitva állt, amikor megérkeztünk. Másodpercek múlva a harmadik is kinyílt, és ha nem vértezem fel magam pánikba esés ellen, itt buktam volna el. A Jay oldalán kilépő férfi az exférjem volt.

Több ütemre kihagyott a lélegzetem. Azt mondtam magamnak, hogy tévedek. Edward Coopernek semmi keresnivalója a városban. Elváltunk. Nem volt közös vagyonunk. Az égvilágon semmi köze nem volt a jogi státuszomhoz.

Ráadásul ez az illető farmert és sáros bakancsot viselt import pulóver és nadrág helyett. Hosszabb volt a haja, mint Edwardé, és rövidre nyírt szakálla volt. Magas? Számtalan magas férfi van. Sokan tartják egyenesen a vállukat. Sokaknak van markáns járomcsontjuk, amelyet nemhogy lágyítana, hanem kiemel az arcszőrzet.

Viszont egész életemben csak két embert ismertem, akinek ilyen ezüstös halványkék szeme volt. Ami eléggé elkerekedett, amikor meglátott, és ebből rájöttem, hogy ő sem számított a találkozásra. Egy biccentéssel ment el mellettem, és távozott.

Egy biccentés. Ennyi. Nem mintha én egy szót is szóltam volna. Levegőt is alig kaptam, nemhogy még beszéljek, ráadásul két másik ember előtt, akik nem tudják, honnan jöttem és ki voltam.

Ha Jaynek feltűnt is a sokkos állapotom, nem reagált rá, csak ennyit mondott:

– A fogadó új tulajdonosa.

Az új tulajdonos? Nagyot nyeltem és bólintottam, mintha ez mindent megmagyarázna.

Az új tulajdonos? Az nem lehet.

Annyira nem lehetett, hogy ki is töröltem. Grace válsághelyzetére terelve a gondolataimat, a kezemet szorító jéghideg keze vezérelte a szavaimat.

– A segítségére van szükségünk – mondtam Jaynek.

– Hallottam róla.

– Hogyan hallhattál róla, hiszen csak most történt? – tört ki Grace-ből. – Öt perccel ezelőttig nem hívott senki, és én sem hívtam fel mást. – Egyre magasabb lett a hangja. – Az én fiamról állítják, hogy szörnyű dolgokat tett… olyan dolgokat, amiket egyszerűen nem is tehetett. És különben is, még fiatalkorú, de akkor hogyan szivároghatott ki a neve, és hol van a törvény, hogy megvédje? Akárki mondta el neked, az megsértette a fiam jogait, megsértette az én jogaimat. Másról sem kamuznak, mint a személyes adatok védelméről. Ki védi meg a mi adatainkat?

– Grace – mondta Jay.

– Komolyan beszélek. – Lángolt a tekintete, amilyennek még sohasem láttam. Emlékeztethettem volna, hogy ez itt Devon, ahol az emberek tiszteletben tartják mások magánéletét, és akárki szólt is Jaynek, azt Grace érdekében tehette… ha nem változott volna át anyamedvévé. A legjobb napjaimon sem dühítettem fel az anyamedvéket, és ez, itt és most, dacára a legeslegnagyobb igyekezetemnek, hogy nyugodt maradjak, nem a legjobb napom volt.

Edward? Itt?

– A fiam nem tett semmit – közölte Grace. – Ő rendes gyerek, aki átkozottul jól dolgozott, apa nélkül felnőve. Ezek hamis vádak. A zsaruk azért szálltak rá, mert fogalmatlan hülyéknek tűnnek hozzá képest, ezért elkapták az első okos srácot, aki eléjük került. Chris nem hackelne meg semmit. Nem lenne képes ilyet tenni.

– Az FBI szerint ő volt – mondta Jay.

– Hát, akkor tévednek.

– Nem vádolhatják meg, ha nincs bizonyítékuk.

– Milyen bizonyíték? – vágott vissza Grace. – Honnan lenne bizonyítékuk? Kivel beszéltek? És mikor? Errefelé nincsenek szövetségi ügynökök.

– Nem mintha tudnánk.

Ez elhallgattatta Grace-t. Megmarkolva a sálját, egy picit békülékenyebb hangon folytatta.

– Úgy érti, hogy szaglásznak az emberek számítógépeiben… meghackelik a postafiókunkat… ugyanazt teszik, amivel Christ vádolják? Nem illegális ez bírósági engedély vagy valami ilyesmi nélkül?

– A kiberbiztonság számos sebből vérzik. Nyilván követtek egy nyomot, és találtak valamit, ami elvezette őket Chrishez.

Grace kihúzta magát.

– És te nyilván helyesled, ami azt jelenti, hogy nem rád van szükségem ügyvédként. Gyere, Maggie, menjünk. – Sarkon fordult, de Jay elkapta a karját.

– Nem helyeslem – mondta. – Nem tudom, milyen bizonyítékuk van – folytatta lassan, határozottan –, de értek ahhoz, hogyan kell megdönteni bizonyítékokat. Ez a hivatásom, drága. Szükséged van rám.

Egymásra meredve álltak, Grace a kisebb, de nem kevésbé tüzes, és Jay a ritkuló hajával, kerek arcával, mint a higgadtabb fél kettejük közül. Hát, nem volt kellemetlen ránézni, de elég szexi-e ahhoz, hogy Grace lefeküdjön vele? Ezt nem láttam benne.

Nem mintha meg tudtam volna ítélni. Részemről immunis voltam a szexuális vonzerőre. Edward óta nem voltam senkivel – Edward óta nem vonzódtam senkihez. És az az Edward, aki az imént kisétált innen, öregebb, fáradtabb volt, és láthatóan semmivel sem örült jobban a látásomnak, mint én az övének – ami felvetette a kérdést, hogy miért van itt. Nem vettem be a fogadó új tulajdonosa dumát. Edward kockázati befektető volt, nem üdülőhely-tulajdonos. Jobb magyarázatnak is kellett lennie.

– Más ügyvédek is vannak az államban – mondta dacosan Grace.

Jay sóhajtott, úgy tűnt, hogy nincs kedve küzdeni.

– Igen, és mivel te meg én már lejátszottuk a mindent eldöntő meccset, most már rátérhetünk a lényegre. Akarod, hogy még ma kihozza valaki a fiadat a fogdából, vagy nem?

Grace hápogott.

– Egy cellában van?

– Még nem, de ha nem jelenünk meg elég gyorsan, ott lesz. Mehetünk?

– Igen, menjenek – vontam ki magam. – Legyen elnéző vele, Jay. Retteg a fiáért. Grace, én most hazamegyek.

De a tekintetembe fúródó szempár páni rémületet tükrözött.

– Nem, nem, Maggie, maradj mellettem, csak még egy kicsit!

Jay leakasztotta a parkáját az ajtó fogasáról, és belebújt.

– Megmondom, mi legyen. Maggie elvisz a rendőrőrsre. Én a saját kocsimmal megyek utánatok. Intse őt nyugalomra, Maggie. Értesse meg vele, hogy amint odaértünk, csukva kell tartania a nagy száját.

Nem tudtam, hogy Grace felfogta-e az intelmet, vagy csak azért hallgat, mert túlságosan ki van borulva. De miután beültünk a kisteherautómba, szorosan összezárt lábbal és az oldalához szorított karral elfészkelte magát az ajtónál. Vékony penge volt a szája közvetlenül a sálja felett. A szélvédőre szögezte a tekintetét, és meg sem moccant.

Én ugyanezt tettem, bár más okból. Felejtsd el Edwardot. Itt és most Grace-re kell összpontosítanod. Óvatosan közeledtem a körforgalomhoz, vártam, hogy megnyíljon az út, aztán besoroltam az egy sávon haladó kocsik közé a South Mainen. Egy devoni csütörtök délutánhoz – bármelyik délutánhoz – képest több volt a kocsi a szokásosnál. A csúcsforgalom miatt lehet, mondtam magamnak. Csúcsforgalom Devonban? Nevetségesen hangzott.

A kocsisor csak vánszorgott és meg-megakadt, így vethettem egy pillantást Grace-re. Kívül estem a periferikus látásán; nem pislogott, nem beszélt, ami annyira nem volt jellemző rá, hogy már attól tartottam, valami távoli, megközelíthetetlen helyen jár. Vissza kellett rántanom.

– Biztosan van rá magyarázat, Gracie. Jay majd elrendezi a dolgot.

Nem válaszolt.

– Chrisnek saját számítógépe van?

– Voltál nálunk – válaszolta tárgyilagosan. – Láttad.

– A tiédet láttam, nem az övét.

– Az az övé, ami a konyhaasztalon van. Az enyém meg a hálómban.

Vánszorgás közben átgondoltam a dolgot.

– Ha a konyhában van, látnod kell, mit csinál.

– Mintha érteném! – vágta rá olyan gyorsan, mint aki már feltette magának ugyanezt a kérdést.

– A házi feladataira gondolsz.

– Bármire.

– Közösségi média is? Játékok?

Legyintett, ami akármit is jelenthetett.

A számítógép része volt az életemnek. A fürdőben a nyilvántartás vezetésére használtam, míg az otthoni laptopomat új termékek keresésére, internetes vásárlásra és az anyám követésére. Volt egy tabletem, amelyen olvastam, néha késő éjszaka is, amikor arra ébredtem, hogy nem kapok levegőt és figyelemelterelésre volt szükségem. A telefonomat én magam kötöttem össze a többi eszközömmel. Mindegyiken javítani tudtam a hibákat. De hackelni? Fogalmam sem volt, hogyan működik.

– Tagja valamilyen klubnak az iskolában? – kérdeztem. – Például egy programozóklubnak?

– Az egy tanóra.

– Tanóra egy csomó gyereknek? Akkor nem lehet, hogy összekeverték valaki mással? Egy másik diákkal? Ki tudja, hogy nem az ő számítógépét hackelték-e meg?

Ezt hallva rám nézett.

– Hogy a mi ügyfeleinkre menjenek? Miért tenne ilyet bármelyik barátja? Nekik semmi közük a fürdőhöz.

– De tudják, hogy ott dolgozol – mondtam. – Talán beléd van esve az egyik. Chris e-mailt ír neked?

– Sms-t. A srácok nem e-maileznek.

– Sohasem írt e-mailt?

– Talán egyszer vagy kétszer.

– Tehát megvan az e-mail-címed a számítógépében, és az e-mailed a fürdőhöz kapcsolódik. A barátainak könnyű lenne bejutni. Nyilván minden este együtt lógnak az interneten. – Kérdésként fogalmaztam meg, de nem biztos, hogy Grace tudta a választ. Nagyon lefoglalta a munka. A sok hűséges vendége mellett egyike volt annak a kevés masszázsterapeutának, aki este is fogadott ügyfeleket, így tele volt a határidőnaplója, és ez azt jelentette, hogy Chris gyakran maradt egyedül. Egyszer rá is kérdeztem; azt felelte, hogy megtanította főzni, sms-t írni, és szükség esetén hívni a 911-et.

Most nem válaszolt, csak kibámult a szélvédőn. A következő elakadáskor tanulmányozni kezdtem. Jay óva intette a beszédtől, de most eszembe jutott, mire okított az ügyvédem az első bírósági meghallgatásom előtt. Öltözködjön egyszerűen, Mackenzie. Szerény ruhák, alacsony sarok, könnyű smink. A bíróságon átlagemberek dolgoznak, ezért vissza kell vennie a stílusából. Mivel munkából jöttünk, ahol követelmény az egyenruha, Grace minden tekintetben megfelelt az ajánlásnak – a haját kivéve. Amilyen szépek voltak azok a bongyor fürtök, egyből magukhoz ragadták a tekintetet, ami most nem jött jól. Én a helyében összefogtam volna egy gumival.

Grace az ellenkezőjét tette: beletúrva az ujjaival felduzzasztotta és előrefésülte, hogy takarja az arcát, amit tökéletesen meg tudtam érteni. Minél közelebb kerültünk a rendőrőrshöz, annál több lett a dugó és hosszabbak az elakadások. Kocsik álltak ki a sorból és parkoltak le az utca mindkét oldalán. Köztük a média furgonjai a műholdas antennákkal. Néhányon vermonti csatornák logóját ismertem fel, de itt volt az országos sajtó is – az országos sajtó! Érthetetlennek tűnt. De láttam a logókat. A jelenlétük csak még riasztóbbá tette a helyzetet.

Rejtőzz el, ordította a túlélési ösztönöm, és mindössze annyit tehettem ellene, hogy nem húzkodtam ki a hajtűimet, pajzsként használva a hajam.

De Grace nem rejtőzhetett el. A sajtó a fia miatt volt itt.

– Hogyan érhettek ide ilyen gyorsan? – kiáltotta.

Nem tudtam. De ha eddig kényelmetlennek éreztem a szituációt, most már magamon kívül voltam. Három dolgot kerültem vallásosan az életben – az ügyvédi irodákat, a rendőrőrsöket meg a sajtót –, és most mind itt voltak.

Vadul markoltam a kormányt, és arra gondoltam, hogy csak kiteszem Grace-t, és eltűzök. Ő talán elrejtőzhet a hajtömege mögött, de én túl láthatónak éreztem magam. Edward rám ismert. Nekem biccentett oda, nem Grace-nek. Ha ilyen könnyen átlátott a sminken meg a frufrun, a sajtónak is menni fog. Ó, természetesen nincs mi elől menekülnöm. Az ügyem véget ért és lezárult – kivéve, hogy még hátravan az a néhány hónap próbaidő. Megalapozatlanok a félelmeim. De ez még nem jelenti azt, hogy nem reálisak.

A rendőrőrs egy mérföldre volt onnan, ahol a három út találkozik Devon központjában. Alacsony épületekből állt, amelyek a South Main legdélibb háztömbje mentén húzódtak, a fehérítetlen vászon színére emlékeztető kövekből épült, és széles kőlépcső vezetett fel a fekete dupla ajtóhoz. A Városháza éppen vele szemben állt az utca túloldalán, ugyanolyan helyi kövekből épült, de elefántcsontszínű oszlopokkal, fekete spalettákkal és kilenc felvezető lépcsője volt, míg a rendőrőrsnek csak három.

Kétségbeesetten szabadulni akarva áthajtottam a parkolón, egyenesen az őrs bejáratához. Ahogy a felfelé igyekvők összetömörültek a lépcsőn, egyre nőni látszott a számuk. Hallottam, hogy Grace azt leheli, jaj, istenem, bár a gondolat tőlem is származhatott. Riadt pillantást vetve a tükörbe láttam, hogy Jay parkolóhelyre vadászik. Végül beállt mellém.

Letekertem az ablakot, és nem adtam időt neki, hogy megszólaljon. Nevezzenek gyávának, de többet már nem tehettem Grace-ért.

– Nem volna szabad itt lennem – mondtam köntörfalazás nélkül. – Grace üljön át a maga kocsijába. Menjenek be együtt. – Grace-hez fordultam. – Jay az, aki segíthet neked. Én csak útban lennék.

Nem tudom, mit mondtam volna, ha elkezd vitatkozni. Hála az égnek, csak nyelt egyet, feltette a prémszegélyes kapucniját, kinyitotta az ajtót, és futva megkerülte a kisteherautóm orrát Jay kocsijához. Ha látták is a keselyűk, egyelőre nem tudhatták, kicsoda.

Az biztos, hogy engem ismertek annak idején. A massachusettsi főügyész gondoskodott róla. Tragikus bűnömet, bár nem volt szándékos, személyes ügyének tekintette. Az apja évekkel korábban megnyomorodott egy balesetben, amikor nekiment a kocsijának egy sms-ező személy, és bár a vezetés közbeni sms-ezést ezt követően betiltotta az állami törvényhozás, a büntetés olyan enyhe bírság volt, ami nem rettentett el senkit. A főügyész felháborodott – és igaza volt. Ezt én ismertem el elsőként. Egy kézfejre paskolás nem ér semmit. Ezért tovább küzdött, minden alkalommal egyre hevesebben, amikor új kocsit dobtak piacra fejlett technológiai hozzáféréssel.

Aztán jöttem én, aki eltévedt egy erdős területen – és volt olyan hülye, hülye, hülye, hogy az út helyett a navigációs képernyőt figyelte, elnézett egy stoptáblát, és éppen akkor húzott el ott egy furgon. A sofőrje és a lányom meghalt. Nem számított, hogy ő csapott el minket, sem az, hogy a törvényszéki szakértő kimutatta a sebességtúllépést. Én voltam az egyetlen túlélő.

A főügyész az esetet kihasználva keresztülvert egy jogszabályt az állami törvényhozáson, amely betiltotta az interaktív technológiák alkalmazását mozgó járműben. Az autógyártók persze tiltakoztak ellene, és már évekkel ezelőtt változtatásokat értek el, de a jogi manőverek világgá kürtölték az esetet.

A massachusettsi főügyész Mackenzie Cooper-törvénynek nevezte el a művét, és a név megragadt. Mintha nem lett volna elég az egyetlen gyermekem elvesztésének borzalma, plakátnője lettem a figyelmetlen vezetésnek.

És a sajtó? Zabálta. A média heteken át parkolt az ajtónk előtt, lerohantak, valahányszor kitettem a lábam otthonról, teleobjektívekkel hatoltak be a szerencsétlenségünkbe, még a lányunk temetésén is.

Megérdemeltem. Megérdemeltem a büntetés minden formáját. Mégis, itt és most, azzal fenyegetett az emlék, hogy elszorítja a torkomat.

– Írj – sikerült kinyögnöm, de vajon Grace-nek vagy Jaynek? Annyira menekülni akartam, hogy nem érdekelt. Sebességet váltva csak annyi időre álltam meg, hogy ellenőrizzem, nincs senki a rendőrőrsre érkezők közül a kocsim előtt, mielőtt magam mögött hagytam a horrorhelyszínt.

3

A forgalommal szemben hajtva visszamentem a városközpontba. Gill rendőr nem volt ott; az őrsön lehetett, hogy kivegye a részét az izgalmakból. Mindenesetre megálltam az átkelőnél, mielőtt jobbra fordultam a Cedarra. Aztán a lábam a gázpedálon tartva, mérsékelt sebességgel, háztömbről háztömbre, negyed mérföldről negyed mérföldre toltam magam előtt a múlt falait, amíg el nem enyésztek.

Még mindig leeresztett ablaknál hajtottam. Szükségem volt a friss levegőre. Hideg volt ilyen késő délután, de annyira különbözött azoknak az emlékeknek a nagyvárosi levegőjétől, hogy minél messzebb távolodtam, annál jobban éreztem magam. Egy kanyar után elhaladtam a szép sárga tanyaház mellett, amely, még a felázott parlagföldek látványa ellenére is, megmosolyogtatott. Egy újabb kanyar, és elém tárult egy hegység fakszimiléje, amelyet Devon a magáénak nevezett. Nem voltak fekete gyémántjai, csak egy dupla székes síliftje, hogy felvigye a lesiklani vágyókat, és a Varázsszőnyeg, ahol a város minden gyereke megtanult síelni. Ma nem használta senki. A maradék hó olvadozó kupacokban terült szét a lejtőket szegélyező örökzöldek alatt.

Az ismerős látképek hatására lassan kitisztult az elmém. Jó életem volt itt. Óvatosan és logikusan gyökeret eresztettem. Ettől a logikától vezérelve rájöttem, hogy amikor Jay az új tulajdonosnak nevezte Edwardot, az eufemizmus volt. Edward kockázati tőkés. Egy csoport képviseletében lép fel – ahogy azt az emberek a városban beszélik –, és ez a csoport megvásárolta a fogadót. Kockázati tőkésként lehet a vezetője annak a csoportnak, vagy egyszerűen csak azért van itt, hogy előkészítse a fogadó átvételét. Akármelyikről van is szó, átmeneti a jelenléte.

Ez persze nem adott magyarázatot arra, miért növesztett szakállt vagy miért viselt sáros bakancsot. És azt sem magyarázta meg, miért nem tudatta velem előre az érkezését. Ez volt a legkiborítóbb. Komolyan úgy gondolta, hogy nem kelt bennem rossz érzést, ha meglátom? Öt évig voltunk házasok, és két évet éltünk együtt előtte. Sohasem volt érzéketlen, még a megsemmisítő végnapokban sem. Eleinte, tizenkét évvel ezelőtt, azért vonzódtam hozzá, mert képes volt kommunikálni.

Háttal állt nekem a szoba másik sarkában. Nem volt nagy a hely; a művészeti galériák a Newbury Streeten sohasem nagyok. De az igazán jóknak súlyuk van, és múzeumi kurátorok látogatják a kiállításmegnyitóikat. Ráismertem az egyikre, azzal a barátnőmmel beszélgetett, akinek a munkáit eljöttem megnézni. Színes ceruzákkal dolgozott, amelyeket ezerszám vásárolt, kihegyezett, elvágott, és a hegyükkel, a végükkel vagy az oldalukkal kifelé elrendezve emberi testrészeket alkotott belőlük. Mivel az én közegem az agyag volt, konvencionálisabbnak tekintettek, noha a szüleim nem ezt a jelzőt használták volna rám. Ma este egy lábszárközépig érő drapériaruhát viseltem, ami határozottan művészre vallott, nem vendégre. Egy másik barátnőm kreálta, cserébe egy bögrekészletemért a mamájának. Halvány korallpiros selyemből készült, meglepően finom burgundivörös és barna festett virágokkal és vonalakkal. Ujjatlan volt, mély V alakú dekoltázzsal, a felsőrész szűk, míg deréktól lefelé egyenetlen csúcsokban végződő, vékony hajtások omlottak alá a csizmám szárára. Cowboy stílusú csizma volt, de bronzfényű, koptatott bőrből. Karperecek sokaságát viseltem hozzá, egy keskeny sálat fejpántként használva és libabőrt.

Az igazság kedvéért a libabőr már akkor megvolt, mielőtt felém fordult. De súlyosbodott, amikor találkozott a tekintetünk. Meghökkentően világoskék, szinte irizáló volt a szeme. Tisztán művészi szinten keltette fel az érdeklődésemet.

Nem akartam bámulni, ezért gyorsan visszatértem a legközelebbi szobor szemléléséhez. Percekkel később melegséget éreztem a vállamon.

– Maga a művész?

Az én köreimben ez a leszólítás közhelyesnek számított. De az elegáns öltöny elárulta, hogy egyáltalán nem az én köreimből való. Mély és komoly volt a hangja. Csak egy nagyon kurta pillantást mertem vetni rá, mielőtt válaszoltam:

– Bár én lennék. Elképesztő ez a kéz.

A halkan megcsendülő karkötőimmel hasonló pózba emeltem a kezem, nagyjából úgy, ahogy akkor, amikor a művész megalkotta ezt a szobrot. A kezem – a művész keze – laza volt, csuklóból megemelve és elfordítva, kinyújtott ujjakkal, kecsesen, már-már istenfélőn.

Egymás mellett álltunk. Ő borospohárral a kézben tanulmányozta a művet.

– Hány ceruza van benne?

– Hétszázharminchárom.

Fojtott nevetést hallatott.

– Költői kérdés volt. Honnan tudja a választ?

– Ismerem a művészt. Ott voltam, amikor ezt készítette.

– Komolyan?

Ekkor ránéztem. Még mindig egymás mellett álltunk, de rajtam tartotta a tekintetét.

Gyors kapcsolódást éreztem.

– De még mennyire. Az Ox-Bow-ból ismerjük egymást.

– Ox-Bow.

– Chicago. Valójában Saugatuck, Michiganben, de az az Art Institute of Chicago kihelyezett tagozata. Egy művésztelep. Mindketten ott voltunk ösztöndíjas hallgatók.

– Tehát mégis művész, csak nem ezé a műé.