Corina Bomann

SOPHIA ÁLMAI

A szépség színei

Sophia’s Träume – Die Farben der Schönheit

by Corina Bomann

© Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2020 by Ullstein Paperback Verlag

Hungarian translation © Péntek Eszter, 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-139-4 (papír)

ISBN 978-963-614-140-0 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítófotó: Ildiko Neer / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

1. FEJEZET

1929

Nehéz, ólomszerű takarót vont a tenger fölé a januári égbolt. Messze a horizont felett csak egy halvány rózsaszínű fényfoszlány derengett, átütve a vékony felhőrétegen. Jeges szél karcolta az arcom, és kúszott be a kabátom alá.

Választhattam volna a meleg, kényelmes kabinomat is, de azt most valahogy túl szűknek találtam, a szalon sem vonzott, ahol már ebben a korai órában is csak úgy tolongtak az utasok. Nem vágytam másra, mint hogy végre megérkezzek, és elkezdhessem a kutatást.

Már közel egy hete szeltük a tengert. Tegnap a vacsoránál azt ígérték, hogy csupán két nap, és elérjük Dovert. Onnan egy komp visz majd Calais-ba, aztán vonattal utazom tovább Párizsba.

Továbbra is lenyűgözött, hogyan tudta Madame Rubinstein évente többször is megtenni ezt az utat. Még jól emlékeztem arra, amikor először keltem át vele az óceánon. Akkoriban, egy sikeres kozmetikai vállalkozás tulajdonosaként, lehetőséget adott, hogy megvalósítsam életem álmát: kozmetikumokat fejlesszek ki, hogy azok segítségével nők ezrei érezhessék magukat szépnek, és szert tegyenek némi egészséges önbizalomra. Párizsból vitt magával, hogy vegyészként dolgozzam az üzemében. Az azt megelőző szomorú időszak után először éreztem, hogy az életem végre kezd a megfelelő mederben haladni.

Viszont amióta néhány hete elbocsátottak, még csak nem is hallottam felőle. Vajon sikerült megmentenie a házasságát? Hiszen azért adta el a Rubinstein Rt. amerikai részvényeit, hogy újra a férjével, Mr. Titusszal lehessen. Azt kívántam, bárcsak hírt kaphatnék felőlük, de egy hajó fedélzetén a hírek csak hébe-hóba érkeznek. Itt napilapokhoz is csak azután juthatunk, miután kikötöttünk valahol. Most azonban épp a nyílt óceánon hajózunk.

A kezem a kabátom zsebébe süllyesztettem. Mindig magamnál hordtam az írógéppel írt levelet, amely némi reményt adott, hogy a kisfiam még életben van. Azt azonban nem tudtam, mennyire hihetek ennek a cetlinek.

Hirtelen eszembe jutottak a születése utáni kórházi napok. Amikor elmondták, hogy meghalt, az azt követő depresszió… Volt valami, ami elkerülte a figyelmemet? Észre kellett volna vennem valami jelet? Sötét lyuk tátongott az emlékezetemben. Bármennyire is próbálkoztam, semmit sem tehettem, hogy eligazodjak ebben a sötétségben.

– Nagyszerű látvány, nem igaz? – kérdezte egy hang. Kihúztam a kezem a zsebemből, és körülnéztem. A férfinak, aki észrevétlenül mögém lopódzott, magas kiugró arccsontja és szúrós tekintete volt. Szénfekete szemével, magas homlokával egy intellektuális úriember benyomását keltette. Az orrán kerek lencséjű, nikkelkeretes szemüveg ült.

Olyasfajta férfi volt, aki korábban biztosan nem vett volna észre. Rám villanó mosolya világosan mutatta, miféle szándék rejtőzik a szavai mögött.

– Igen, az – válaszoltam hűvösen. – De ha megengedi, inkább egyedül élvezném.

Darren, a barátom, nemrég hagyott el, az utolsó közös esténk emléke még mindig fájdalmasan élt bennem. A szívem még nem állt készen arra, hogy bárki előtt újra megnyíljon.

A férfi kissé sértődötten nevetett fel, és bizonytalanul forgatta az ujján lévő aranygyűrűt. Egy jegygyűrű. Ez a gesztus borzongással töltött el, ugyanakkor hirtelen messzire repített, az emlékeim közé. Georg, a szeretőm is nős ember volt. Ő azonban elhitette velem, hogy el akar válni a feleségétől. Végül nem tette, és amikor terhes lettem, elhagyott.

– Figyeltem magát – mondta. – Egy olyan nő, mint maga…

– Igen? – kérdeztem kissé támadó tónussal. – Mi van velem? Egy olyan nő, mint én…? – Nagy levegőt vettem. Ez csupán egy idegen, akit valószínűleg soha többé nem látok. Nem lenne szabad rajta levezetnem az indulatomat, ami valójában Georg ellen irányul.

– Fiatal, csinos…, és úgy tűnik, erős akarattal megáldott.

Az ehhez hasonló szavak hallatán, akkoriban sajnos azt hittem, hogy Georg komolyan vesz engem. Ő az, aki az egyetemen oktatott, majd kihasznált és teherbe ejtett. Nem követném el még egyszer ugyanezt a hibát.

– Mindennap ugyanabban az időben látom itt – folytatta az idegen. Nyilvánvaló volt, hogy nem adja fel egykönnyen. – Az étteremben is összefutottunk már néhányszor, de nem hinném, hogy felfigyelt volna rám.

Valóban nem. Miért, kellett volna? A gondolataim kizárólag a kisfiam körül forogtak. Ez segített kissé elfelejteni Darren elutasítását is. Amúgy sem voltam az a fajta nő, aki egy tönkrement kapcsolat után azonnal új szerelmet keres.

Az idegen a torkát köszörülte, amikor úgy érezte, nem jut velem dűlőre. Már majdnem megsajnáltam. Ugyanakkor ez a megközelíthetetlenség volt a védőpajzsom, ami megakadályozta, hogy kételyek merüljenek fel bennem. Bár kifejezetten vonzónak találtam, mégsem álltam készen arra, hogy közelebbről is megismerjem. Nős volt. Nekem pedig eszem ágában sem volt a boldogságomat újra mások boldogtalanságára építeni, és ezzel ismét a mélybe zuhanni.

– Talán azért sem, mert most sok mindent át kell gondolnom – válaszoltam.

– És nincs senki, akivel meg tudná osztani a gondolatait? Vagy akivel szívesen elbeszélgetne?

Az idegenre néztem. Lehet, hogy megakadt rajtam a szeme, ő azonban semmit sem jelentett nekem. Mint ahogy más férfi sem. Mind csak egy-egy sötét árnyéknak tűnt. Mintha kizárólag a kontúrokat és a sötét foltokat láttam volna. Amióta Darrennel szakítottam, nem láttam mást a férfiakból.

– De, vannak ilyen emberek, igen – válaszoltam. – Csak nem itt, az óceánon. És vannak olyan gondolatok is, amelyeket az ember nem szívesen oszt meg másokkal. Még a barátaival sem.

– És egy idegennel?

Megráztam a fejem.

– Egy idegen ezt úgysem értené.

Megosztottam a gondolataimat Kate-tel, a főbérlőm házvezetőnőjével, amikor a konyhaasztalnál arról beszélgettünk, hogy érdemes-e nyomoznom a levélben megfogalmazott súlyos állítások után. De elhallgattam Darren előtt a gyerekemet és a vágás okozta sebhelyet, ami a szülés óta csúfítja a testem, és emiatt mindent tönkretett.

Egy idegen egészen biztosan elítélne a történtekért. A hiszékenységemért, a naivitásomért. Igaz, a gyerekem haláláról nem én tehettem, noha a mai napig nem tudtam megbocsátani magamnak. Már ha a kisfiam egyáltalán meghalt.

A férfinak újra a kissé sértett mosoly jelent meg az arcán.

– Hát, gondolja át még egyszer! Én mindig kíváncsi leszek a maga történeteire. Még ha nem is ismerem, úgy hiszem, valamit elrejt a világ elől, amit el kellene mondania. – Itt egy pillanatra szünetet tartott, majd hozzátette: – Ha meggondolná magát, keresse James Joyce-t! Még úgyis együtt töltünk néhány napot a háborgó tengeren, nem igaz?

Azzal megfordult, és átsétált a hajó másik oldalára.

Csak néztem utána. Lehet, hogy egy író, akit Mr. Titus is ismer. Mégis jobbnak láttam, ha nem szólok semmit, és hagyom, hadd menjen. Úgysem tudott volna segíteni.

Amikor a fedélzeten már besötétedett, és túlságosan hűvösre fordult az idő, visszavonultam a kabinomba. Felkapcsoltam a villanyt, lehámoztam magamról a kabátom, és magamra terítettem a durva gyapjútakarót, amely az ágyamat borította. Aztán leültem a kis íróasztalhoz.

A jegyzetfüzetembe leírtam mindent, amire a párizsi időkből emlékeztem. Kerestem egy kiindulópontot, és nagyon aprólékosan, mintha csak egy egyetemi dolgozatra készülnék, rendeztem és kategorizáltam ezeket az emlékeket.

Feljegyeztem néhány tapasztalatomat, benyomást, hangulatot olyan helyekről, ahol már jártam. Mindenekelőtt a kórházi időszakot szerettem volna részletesen leírni. Írtam az utcákról, ahol megfordultam, a rendelőről, ahol Marie Guerinnel, a bábával találkoztam egy vizsgálaton. A nevemet nem akarta tudni, de ő volt az, aki megemlítette az örökbefogadás lehetőségét. Aztán ott volt Madame Roussel panziója, oda vezetett az egyik első utam Amerikában. Egyes helyeket érdemtelennek, másokat gyanúsnak jelöltem. Ez utóbbiak között szerepelt a kórház és Marie Guerin rendelője is.

Aztán listát készítettem az emberekről. Olyan alkalmi ismerősökről, mint a nő, aki taxiba ültetett, amikor a kórházba kellett mennem, vagy Monsieur Jouelle, aztán a barátnőm, Henny szeretője, aki anélkül vetett meg, hogy erre bármi okot adtam volna. A kórházi személyzet: dr. Marais, Sybille nővér, Aline DuBois, a szülésznő, és a nővérek, akiknek a nevére sajnos nem emlékszem, de az arcukat biztosan felismerném, ha látnám.

Persze az is elképzelhető, hogy egy idegen jutott be valahogy a kórházba, és ő lopta el a gyerekem. Majd ezt követően a kórház – mivel rettentő kínos lett volna, ha kiderül az igazság – megrendezte Louis halálát. De a megérzésem azt súgta, hogy itt valami egészen más dolog történt.

Amikor már fájt a szemem, lefeküdtem kicsit pihenni az ágyra. Eddigre már egészen megszoktam a hajó ringatózását. Eleinte nem volt egyszerű, mert a tenger gyakran volt nyugtalan. Az enyhe hányinger állandó kísérőm lett, pedig amikor először keltem át az óceánon, egyáltalán nem volt ilyen problémám. De az is lehet, hogy csak a madame jelenléte vonta el akkoriban a figyelmemet a rosszulléttől.

Azt kívántam, bárcsak most is itt volna, hogy ne kelljen a szüleimmel kapcsolatos emlékeken rágódnom. A kis, ide-oda dülöngélő kabinban megállíthatatlanul kúsztak elő a gondolatok agyam sötét kis zugaiból, és haraggal, csalódottsággal töltöttek el. Régóta nem hallottam a szüleimről semmit. Akkor sem kerestek meg, amikor megírtam nekik a gyerekem halálát.

Párizsból Berlinbe vonattal is utazhatnék, hogy meglátogassam őket. Egy pillanatra komolyan fontolóra vettem, hogy így teszek, de aztán elhessegettem a gondolatot. Értelmetlen időpocsékolás lenne csupán. Ehelyett minden erőmmel arra koncentrálok, hogy megtaláljam Louis-t.

2. FEJEZET

Úgy látszik, Párizs semmit sem változott. Az utcai forgalom – noha meg sem közelítette a New York-it – valahogy ismerősen lüktetett. Bár tél volt, a házak még mindig elegánsnak hatottak. A ragyogó színek nagyrészt eltűntek, de tudtam, hogy amint a nap újra felkúszik a horizontra, és beköszönt a tavasz, ismét visszatérnek. Olyankor az előkertek virágágyásait beültetik, ahogy az erkélyeket is, és a nyitott ablakokban színes függönyök lengedeznek mindenütt.

A taxiból figyeltem a régi ismerős helyeket, és itt jöttem rá, hogy magam is mennyit változtam, amióta Madame Rubinsteinnel együtt felszálltam a doveri kompra.

Agyonhordott, túlságosan bő ruhákban indultam neki az Újvilágnak. A jó családból származó egyetemistából nincstelen senki lett, aki csak a barátnője segítségével tudott Párizsban boldogulni.

Alig telt el azonban két év, és már semmi sem emlékeztetett arra a hányatott sorsú lányra, legalábbis külsőleg egyáltalán nem. A ruháim, amiket ekkor hordtam, már senkinek sem szúrtak szemet. Nem néztek le, bár igen kopottak voltak.

Olyan nő lettem, akire felfigyelnek az emberek. Ami a felszín alatt van, ami odabent gyötör, azt senki sem látja, és ha rajtam múlik, nem is látják meg soha többé.

Miközben a kocsi mellett elhaladó embereket néztem, hirtelen a várakozás érzése töltötte be a szívemet. Nemsokára találkozhatok Hennyvel, a barátnőmmel, aki többször is megmentett, például a Georggal történt katasztrófa után. Ő volt az, aki befogadott, amikor apám elzavart otthonról. Vele jöttem Párizsba. Csodálatos karriert futott be, és segített, hogy ne roppanjak össze.

Bár bizonytalan voltam, ő reményt adott. Vajon jól van? Igaz, a levelezésünk idővel megritkult, de valószínűleg azért, mert nagyon elfoglalt volt, és minden figyelmét a vőlegényének szentelte.

Ahogy a Rue du Cardinal Lemoine felé közeledtünk, a környék házai, épületei úgy lettek egyre romosabbak. Úgy tűnt, az úton talán még több a hiba, mint korábban. Néhány járdakő kidőlt, az utca szélén hevert. Bár a sofőr igyekezett kikerülni a kátyúkat, mégis igen rázós volt az út.

Mehettem volna szállodába is, de olyan emberekkel akartam lenni, akiket ismerek. Henny már egy ideje nem lakott itt, ám Genevieve és Madame Roussel igen. Már alig vártam, hogy lássam őket.

Néhány perccel később a taxi megállt a panzió előtt. A homlokzat semmit sem változott, leszámítva az ablak alatt keletkezett néhány új repedést. Úgy tűnik, Madame Roussel még nem tartotta szükségesnek, hogy felújítsa az épületet.

Fizettem, és kivettem a csomagjaimat. Miközben a kocsi elhajtott, beléptem az udvarra, és körülnéztem. Valahol fölöttem zene szólt. Úgy látszik, az egyik, jobb szobában megszállt vendég egy gramofont is hozott magával. Egy pillanatra a szüleim szomszédja, Kommerzienrat úr jutott eszembe. Gyorsan elhessegettem a gondolatot, és megragadtam a bőröndöm fülét. A bejárati ajtót tárva-nyitva találtam, mint általában, bár Madame Roussel folyton elmondta a vendégeknek, hogy tartsák zárva, nehogy bejöjjenek a tolvajok.

Beléptem, tekintetem a lépcsőre irányult, amelyen annyiszor mentem fel és le… Aztán ajtócsapódást hallottam.

Azonnal felismertem Madame Roussel lépteit.

Amikor meglátott, úgy meglepődött, hogy hirtelen megtorpant.

– Te jó ég, máris megérkeztél? – kérdezte.

A táviratban, amit küldtem, nem tudtam pontos időt megadni. Soha nem lehetett tudni, milyen lesz az időjárás a tengeren, különösen most, télen, amikor a viharok is gyakrabban tombolnak.

– Igen, a tenger nyugodtabb volt, mint vártam – mondtam, majd kezet nyújtottam neki. Madame Roussel azonban mintha nem figyelt volna erre a gesztusra, szorosan a karjába zárt. Rózsaszappan illata csapta meg az orrom.

– De jó téged újra látni, kislány! És nézzenek oda, mi lett belőled! Amerika meghozta a szerencséd, igaz?

Igen. De a szerencsét a bizonytalanság érzése váltotta fel. Számtalan ködös út állt előttem, és csak rajtam múlt, hogy megtalálom-e azt, amelyik a fiamhoz vezet.

– Megvan még a régi szoba, ahol Hennyvel laktunk? – kérdeztem.

– Dehogy költözöl oda vissza! – mondta. – Gyere! Van itt egy jobb neked.

Nem sokkal később a szomszédos épület „úriasabb” lakrészébe vezetett. A gramofont időközben kikapcsolták.

– Genevieve is itt lakik még? – kérdeztem, miközben felmentünk a lépcsőn.

– Olykor-olykor felbukkan, igen – válaszolta Madame Roussel. – De felhagyott a szakmájával. Hónapok óta ugyanazzal a férfival lehet látni.

Úgy látszik, egykori lakótársunk a szomszéd szobában élő Genevieve, megtalálta a boldogságot. Ezt kívántam neki, és alig vártam, hogy végre újra beszélhessek vele. Nagyon sokat segített, amikor Párizsba érkeztem, és a gyerekem halála után is mellettem állt. Ő ajánlotta az orvost, aki nem hagyta, hogy életem egyik legsötétebb időszaka elpusztítson.

– Itt – mondta Madame Roussel, majd egy ajtóra mutatott. A lépcsőház többi ajtajához hasonlóan ez is vörösesbarnára volt festve, és egy kis számmal volt megjelölve. A kilences előtt álltunk.

A fogadósnő előhúzta a zsebéből a kulcscsomóját, és kinyitotta az ajtót. A helyiség meglepően tágas volt. A régi szobánkban lévő egyszerű fémheverő helyett egy baldachinos ágy állt benne. Az ablakpárkányt néhány növény díszítette, mellette egy íróasztal, valamint egy szekrény is helyet kapott.

– Általában heti öt frankot szoktam elkérni ezért a szobáért. De te háromért megkapod – mondta, és sietett ablakot nyitni. – Persze a szippantós kocsi szaga ide is elér, viszont az ablakokat jobban be lehet zárni.

– Köszönöm, Madame Roussel, ez nagyon kedves öntől – feleltem, majd körülnéztem. A szobát persze nem lehetett összehasonlítani a New York-i szállásommal. De egy igazi palota volt ahhoz a szűk lyukhoz képest, amelyben Hennyvel kezdtük ugyanitt.

– Biztosan emlékszel még a szabályokra.

– Természetesen – válaszoltam. Bár, ahogy a többiek, valószínűleg én is elfelejtem majd bezárni az udvarra nyíló ajtót.

– Egyébként a környékbeli asszonyok már kérdezték, hogy mikor készítesz nekik megint krémeket. Mondtam, hogy Amerikában vagy, azzal a Helena Rubinsteinnel, és hogy a krémeket attól még megvehetik az itteni boltokban, ha akarják, ennek ellenére folyton kérdezősködnek.

– Most nem csinálok krémeket – válaszoltam.

– Nem? Akkor mit csinálsz? Parfümöt?

– Nem, már nem dolgozom Madame Rubinsteinnél. Ő… Az az igazság, hogy házassági problémái voltak, és eladta az amerikai cégét. Sokan elvesztették a munkájukat, így én is.

Madame Roussel csodálkozva nézett rám.

– És most mihez kezdesz?

– Azt még nem tudom. Elsősorban e miatt az üzenet miatt vagyok itt. – Megmutattam neki a névtelen feladótól érkezett levelet:

Nem ismer engem, és mi ketten valószínűleg sosem fogunk találkozni.

Csak egy dolgot akarok mondani: a fia életben van. Nem tudom, hová vitték, de amikor utoljára láttam, még élt és lélegzett. Ez minden, amit mondhatok.

Sajnálom, és remélem, hogy Ön és Isten megbocsát nekem egyszer.

Döbbenten kapta a kezét a szája elé.

– Szóval ezért. – Egy pillanatig elgondolkodott, majd megkérdezte: – Hiszel neki? Szerinted a gyereked életben van?

– Nem tudom – mondtam. – De mindenképpen ki kell derítenem, kitől jött ez a levél. Tudnom kell, hogy történt-e valami a kórházban, amit eltitkoltak előlem.

Madame Roussel bólintott.

– Nehéz lesz, mert bárki is hibázott, azt ugyan nem fogja beismerni. De sok szerencsét kívánok hozzá!

– Köszönöm, igazán nagyra értékelem – mosolyogtam Madame Rousselre, aki egy másodpercig elgondolkodva nézett rám.

– Ha szükséged van a konyhára, csak szólj, rendben? – mondta, és megfordult.

– Természetesen, Madame Roussel – feleltem, majd becsuktam az ajtót. Gondoltam, egy pillanatra lepihenek, azután meglátogatom Hennyt.

3. FEJEZET

Egy órával később máris az előtt az épület előtt álltam, amelynek a címét Henny megadta a levelében. Szecessziós stílusban épült elegáns bérház volt, bájos kis erkélyekkel, amelyeket nyáron színes virágládák díszítenek. Az egyikhez fenyőágakat erősítettek, valószínűleg a karácsonyi dekoráció maradványai, noha a karácsony több mint egy hónapja elmúlt.

Minden azt jelezte, hogy errefelé tehetős párizsiak élnek. A környék gondozottnak tűnt, és bár tél volt, az előkert is kitűnt pompás elrendezésével. Ha tavasszal virágba borul, az egyszerűen lenyűgöző lehet.

Henny tényleg megcsinálta. Többé már nem az a kis táncosnő, akinek nyomorúságos szállásokon vagy hátsó udvari szobákban kell tengődnie. Ő egy igazi független nő, legalábbis amíg Monsieur Jouelle bele van habarodva.

Én személy szerint egyáltalán nem kedveltem a fickót, aki a Folies Bergère igazgatójának jobbkeze volt. Kezdettől fogva úgy bánt velem, mint egy utolsó senkivel, és Hennyt is folyton arról győzködte, hogy én csak kihasználom őt. Élősködőnek nevezett, és megpróbálta elszakítani tőlem a barátnőmet.

Henny azonban nem hagyta magát. Jaj, de szerettem volna látni az ábrázatát, amikor elmesélte neki, hogy milyen sikeres új élet várt rám Amerikában!

Ennek ellenére a viszontlátás gondolatától most kissé feszült lettem.

Ilyenkor Henny vőlegénye általában a színházban volt, én mégis kissé ódzkodtam attól, hogy becsengessek.

Végül felmentem a lépcsőn a bejárati ajtóhoz, és a névtáblák sorát kezdtem fürkészni. Jouelle-t középen találtam. Vettem egy nagy levegőt, és megnyomtam a csengőt.

Hevesen kalapáló szívvel álltam az ajtó előtt, és vártam, hogy mi történik. Felnéztem, de azt sajnos nem tudtam megmondani, melyik ablak mögött lakhat Henny.

Ekkor recsegő hangot hallottam.

– Halló, ki az? – kérdezte valaki franciául. Henny sokat fejlődött az elmúlt két évben, de még mindig hallani lehetett az akcentusát.

– Henny? – kérdeztem megkönnyebbülve.

Hirtelen csend lett. Rossz helyre csengettem volna?

– Én vagyok az, Sophia – mondtam. – Itt vagyok, Párizsban.

Henny tovább hallgatott. Valamit rosszul csináltam? Henny továbbra sem szólt semmit, és ez teljesen összezavart.

A következő pillanatban az ajtó zümmögő hangot adott ki, a zár pedig felpattant.

Kissé bizonytalanul léptem be. A lépcsőház erősen emlékeztetett a korábbi otthonomra, csak talán annál egy kicsit szűkebb volt.

A lépcsőt borító gyékényszőnyegek tompították lépteim zaját, így szinte csak a szívem dobogását hallottam.

Henny a lakás ajtajában várt, a második emeleten. Fekete köntöst viselt, amelybe sötétvörös rózsákat hímeztek. A haja zilált volt, az arca pedig álmosnak tűnt.

– Sophia, te jó ég, mit keresel itt? – kérdezte. Tényleg úgy tűnt, mintha csak most ébredt volna, a beszéde kissé lassúnak és erőtlennek hatott.

– Én… Írtam neked. Nem kaptad meg a levelem?

Mindkét karom furcsán zsibbadt. Ott állt előttem a barátnőm. Itt volt a lehetőség, hogy átöleljem. De Henny valahogy megváltozott. Mintha távolságtartóbb lenne. Még akkor is, ha tényleg az álmából riasztottam fel.

– Igen…, igen, persze! – mondta Henny, és hirtelen mintha finoman megrándult volna a teste, a régi ismerős mosoly tűnt fel az arcán. Odarepült hozzám, és átkarolt.

Fellélegeztem, és a korábbi feszültség elpárolgott belőlem. Talán tényleg nem számított rám. Vagy azt hitte, hogy csak később látogatom meg.

Mindazonáltal élt bennem a gyanú, hogy Monsieur Jouelle a neki érkező levelek közül néhányat visszatart.

– Hogy vagy? – kérdezte Henny, miközben a kezével végigsimított az arcomon. Újra magamhoz szorítottam. Olyan jó érzés volt újra látni őt! – Na, gyere be! – mondta, és a karomnál fogva az előszobába húzott. Édes illat terjengett a levegőben. – Füstölő. Ez a legújabb őrület itt Párizsban. Semmi sem lehet elég egzotikus a nők számára. Biztos vagyok benne, hogy nálatok is így van, nem?

– Nem, eddig még nem láttam ilyesmit – válaszoltam. – De a divat igen lassan ér át az óceán túlpartjára. A legtöbb nő még mindig régimódi frizurákat hord, akárcsak én – mondtam, és ujjaimmal végigsimítottam a nyakamnál összefogott hajamat. Valahogy nem tudtam rávenni magam, hogy divatos bubifrizurát vágassak.

– Azon nincs mit csodálkozni, hogy annyira ragaszkodsz a hajadhoz – mondta Henny, és minél tovább néztem őt, annál inkább tudatosult bennem, hogy valójában nem változott semmit. Legalábbis a mi viszonyunk biztosan ugyanaz.

– A vőlegényed merre jár? – kérdeztem.

Henny megvonta a vállát.

– A színházban. Délelőttönként általában egyedül vagyok. De miért nem jössz be? – kérdezte. – Megkínálhatlak egy kávéval? Vagy teával? Maurice imádja a teát.

– Ami neked kényelmes.

– Akkor kávét – mondta –, de miért nem ülsz le a nappaliban? Csak gyorsan felkapok valamit, aztán kimegyek a konyhába.

Úgy tettem, ahogy mondta, ő pedig eltűnt az egyik ajtó mögött. A nappali egzotikus szalon benyomását keltette a bőr ülőgarnitúrával és a hatalmas cserepes növényekkel. A tapéta sötétvörös volt, rózsaszínű virágokkal és kecses zöld hajtásokkal borítva. A levegőt finom dohány illata járta át. Valószínűleg a nehéz bársonyfüggönyökbe is beitta magát.

A magas könyvespolcokon bőrkötéses és aranydíszes kötetek sorakoztak. Ha jól láttam, az ablak mellett álló földgömb egy kis bárpultot rejtett magában. Amikor a szüleimmel egyszer meglátogattuk apám egyik üzlettársát, ott láttam ilyesmit. A földgömb teteje lehajtható volt, és különböző üvegeket lehetett benne tartani.

Az ablakhoz lépve észrevettem, milyen csodálatos kilátás nyílik a városra és a Jardin du Luxembourgra.

Az egész szoba Monsieur Jouelle ízlését tükrözte. Csak valahogy Hennyt nem éreztem sehol.

Ha csak a barátnőm lakása lett volna, körbesétálom, és egy kicsit közelebbről is megnézem. De a gondolat, hogy Monsieur Jouelle bármikor visszatérhet, és itt találhat engem, igencsak nyugtalanított. Henny bizonyára mesélt neki arról, hogy Amerikában dolgozom. De még mindig magam előtt láttam a dühös arcát. Szinte megrémisztett, amikor a lelkemre kötötte, hogy tűnjek el Henny életéből.

A konyhából érkező csörömpölés hangja zökkentett ki a gondolataimból. Követtem a hang irányát, míg végül egy tágas konyhában találtam magam. Monsieur Jouelle a jelek szerint a ház teljes emeleti szintjét kibérelte.

A konyha fényárban fürdött, ízlésesen rendezték be. A bútorok világos színűek voltak, a falakat pedig delfti csempe borította. A fényesre polírozott asztal túlságosan eluralta a lakást.

– A házvezetőnő estig nem jön vissza – magyarázta Henny, miközben őrölt kávét öntött egy kannába. – Végül is mindegy, Berlinben sem volt szobalányunk, nem igaz?

– Nem, nem volt – erősítettem meg.

Észrevettem, hogy Henny egy kicsit feszélyezett ebben a környezetben. Lehetséges volna, hogy nincs igazán kibékülve ezzel a lakással? Miután elhagyta a szülei házát, évekig szűk kis szobákat bérelt, és egyedül élt. Már jó ideje Jouelle-lel volt, de úgy tűnt, még mindig zavarja, hogy nem kizárólag maga rendezi be az otthonát.

– Ülj le, mindjárt kész a kávé! – mondta, és feltette a vízforralót a tűzhelyre, amelyből kellemes melegség áradt.

– Veled mi a helyzet? – kérdeztem, miközben leültem az asztal mellett elhelyezkedő hosszúkás padra.

– Én jól vagyok – felelte egy vállrándítással. – De mi van veled? A táviratban csak annyit írtál, hogy Párizsba jössz. Van ennek valami különleges oka? Talán átveszel itt egy szalont? A lányok a színházban mindig arról beszélnek, hogy mennyi új szépségszalon nyílik.

– Nem, nem egy új szalonról van szó – mondtam. – Már nem dolgozom Madame Rubinsteinnek. Azért jöttem, hogy megkeressem a fiam – mondtam, majd mesélni kezdtem neki a levélről, mire Henny megdöbbenve nézett rám.

Ezek szerint nem kapta meg az erről szóló levelemet. Jouelle talán visszatartotta. Legszívesebben rákérdeztem volna, de tudtam, ez a téma könnyen vitához vezethet. Emellett úgy tűnt, tényleg jó élete van Jouelle mellett. Az, hogy a férfi engem nem kedvelt, csak rá és rám tartozik.

A vízforraló fütyülése erősen visszhangzott a helyiségben. Henny felállt, és kiöntötte a kávét. Aztán az asztalhoz vitte a kannát, és töltött mindkettőnknek.

– Jó újra németül beszélni – mondta hirtelen. – Az elmúlt években már nagyon hiányzott. Néha azt vettem észre, hogy magamban beszélek, csak hogy újra halljam a jól ismert hazai szavakat. Néha meg elfogott a félelem, hogy esetleg teljesen elfelejtem az anyanyelvem.

Megfogtam a kezét, éreztem, hogy a bőre jéghideg. Az ujjai kissé remegtek.

– Mi van veled? – kérdeztem.

– Semmi – válaszolta –, csak néha kicsit ideges vagyok. Az orvos szerint a versengés az oka, ami a Folies táncosai között egyre erőteljesebb. Az idegeimre megy.

– Még mindig zavarja a többieket, hogy itt vagy?

Egyre jobban aggódtam érte.

– Igen, valahogy úgy – válaszolta Henny. – De egészen más kezdőnek, és más Maurice menyasszonyának lenni. – Egy pillanatra megállt, majd rám mosolygott. – De ez nem ronthatja el a hangulatunkat, igaz? Ugye eljössz az esküvőnkre?

– Persze – válaszoltam, gombóccal a torkomban. Jouelle biztos nagyon boldog lenne, ha én lennék a koszorúslány. Már ha egyáltalán elmehetnék.

– De jó! – kiáltotta vidáman, mégis kissé mesterkéltnek tűnt, és egyáltalán nem illett Hennyhez ez a stílus.

– A vőlegényed is így gondolja? – kérdeztem kétkedve.

– Hát persze. Sokat meséltem neki rólad. Örül, hogy jól megy a sorod Amerikában.

– Az időpontot is kitűztétek már? – kérdeztem, mert amikor Jouelle-ről volt szó, mindig úgy éreztem, hogy vékony jégen táncolok.

– Azt még nem, de majd kitűzzük – bólintott, mintha csak magát akarná megnyugtatni, hogy ez valóban megtörténik. – Te leszel az első, akit erről értesítünk.

– Ugye tudod, hogy hosszú idő, amíg a levél eljut hozzám?

Elmosolyodott, majd nyomatékkal azt válaszolta:

– Te leszel az első, akit értesítünk.

Tudtam, hogy ezt az ígéretet úgysem tudja betartani. A lányok biztosan rájönnének, Jouelle tenne róla. De ez így volt rendjén. Hennynek megvolt az új élete, nekem pedig az enyém, bármit is hozzon a jövő.

Egy darabig csak ültünk és hallgattunk. Szinte láttam, ahogy a gondolatok kavarognak Henny fejében. Közben azt is észrevettem, milyen erősen szorítja össze az ajkát, hogy még véletlenül se csússzon ki rajta egy meggondolatlan mondat.

– És hol akarod kezdeni a keresést? – kérdezte túlságosan éles hangon, kicsit erőltetetten. Mintha udvariasságot színlelne. Ez sem vallott rá.

– A kórházban. Megpróbálok beszélni a nővérekkel, talán az orvossal is.

– Ha az egyikük mulasztott, aligha mondja el az igazságot.

– De valahol mégis el kell kezdenem.

Henny bólintott, de nem válaszolt. Miért éreztem hirtelen olyan furcsának ezt az egész helyzetet? Korábban mindent meg tudtunk beszélni, most meg egyszeriben mintha gyorsan szeretne rajtam túlesni.

– Ó, hogy repül az idő! – kiáltott fel hirtelen Henny. – Nem akarok udvariatlannak mutatkozni, de attól tartok, menned kell – mondta, miután az órára pillantott. – Maurice hamarosan itt lesz.

Zavartan ráztam meg a fejem. Csak néhány perce ültünk le. A kávé még ki sem hűlt a csészémben.

– De hiszen a színházban van estig, nem?

– Napközben is mindig hazajön, hogy lásson.

Minden világos. Két év kevés volt ahhoz, hogy Maurice megtűrjön Henny mellett. Pedig más nő lettem, olyasvalaki, aki meg tud állni a saját lábán.

Bólintottam, majd lehajtottam a fejem.

– Rendben. – Próbáltam nem mutatni, mennyire csalódott vagyok. A régi Henny most kézen fogott volna, hogy együtt sétáljunk valami parkban, mint annak idején Berlinben.

Felálltam.

– Köszönöm a kávét.

Hirtelen a kezem után nyúlt.

– Remélem, megtalálod, amit keresel.

– Köszönöm. – Egy pillanatig csak néztünk egymásra, aztán hirtelen a karomba zártam. Úgy éreztem, erősen aggasztja valami. Nem tudtam, miért viselkedik ilyen furcsán. Talán azért, mert a látogatásom kellemetlenül érintette, esetleg titkol előlem valamit. – Amint okosabb leszek, jelentkezem.

– Igen, várom – mosolyodott el, de közben a vállam fölé nézett, mintha attól tartana, hogy Jouelle bármelyik pillanatban megjelenhet.

Kikísért az ajtóig.

– Vigyázz magadra! – mondtam neki, miközben néhány hajszálat simítottam el az arcából. – És ha bármi nyomja a lelked, csak szólj! Madame Rousselnél szálltam meg.

– Te is vigyázz magadra! – válaszolta kimérten. – Hamarosan találkozunk.

Ezekkel a szavakkal búcsúzott, majd becsukta az ajtót. Viselkedése annyira összezavart, hogy mozdulni sem tudtam. Mi volt ez? Miért akart ennyire megszabadulni tőlem, és miért búcsúzott ilyen távolságtartón? A régi időkre gondoltam, és arra, amikor egyszer összevesztünk. Még akkor sem éreztem ennyi ridegséget.

A földszinten nyílt a bejárati ajtó. Összerezzentem. Tényleg Jouelle volna az? Egy pillanatra eljátszottam a gondolattal, hogy felmegyek a lépcsőn, és elbújok, de aztán elvetettem az ötletet. Ha Jouelle az, miért ne tudhatna róla, hogy meglátogattam Hennyt.

Lassan elindultam lefelé a lépcsőn. Valóban egy férfi jelent meg előttem, de nem Jouelle volt. Az idősödő, szürke bajuszos úr udvariasan köszönt, ahogy elhaladt mellettem.

Megkönnyebbülve léptem ki a kapun. Az utcára érve nagyokat lélegeztem. Feszültnek éreztem magam és nyugtalannak. És ha Henny nincs jól? Lehet, hogy az idő és a távolság idegenített el minket ennyire egymástól?

Csak úgy kavarogtak a fejemben a gondolatok. Henny biztos mondta volna, ha segítségre lenne szüksége, nem igaz? Vagy Jouelle ennyire megváltoztatta volna?

Aznap éjjel álmatlanul feküdtem, és csak bámultam a plafont. Egyre csak vártam, hogy meghalljam a szippantós kocsit. De tudtam, még túl korán van.

A lábam fájt, az agyam viszont tovább zakatolt. Képek jelentek meg a múltból. Henny, ahogy régen, Henny, ahogy néhány órával ezelőtt láttam. Éreztem, ahogy az aggodalom ólomsúlyként nehezedik rám. Aztán eszembe jutott a gyerekem, aki talán valahol odakint van. Henny teljesen megváltozott. Ráadásul azt sem tudtam, mihez kezdjek majd, ha visszatérek Amerikába.

Azzal nyugtattam a lelkem, hogy amint tisztáztam, mi van a kisfiammal, tudni fogom, merre tovább. Akkor is tudtam, amikor annak idején a kirakat előtt álltam, és gyerekruhákat nézegettem. Elszánt voltam, és biztos voltam benne, hogy képes vagyok szembenézni a sorsommal. Most is képes lennék rá, ha a karomban tarthatnám, vagy ha tudnám, hogy a lelke a mennyekben van.

4. FEJEZET

Másnap reggel taxiba szálltam, és elmentem a kórházba. A levél még mindig a táskámban lapult. Ha a fiam valóban él, az csak azt jelentheti, hogy tudatosan vagy véletlenül elcserélték. És ha ez igaz, akkor ebből rettenetesen nagy botrány kerekedhet.

De vajon hihető-e mindaz, amit erre a papírra feljegyeztek? Jó lett volna, ha a levél feladója elég bátor, és aláírja az üzenetet, vagy legalább egy apró utalást tesz a tartózkodási helyére.

A sofőr a kórház kőkapuja előtti keskeny parkolósávban állt meg. Fizettem, majd kiszálltam. Miközben az autó megfordult és elhajtott, egy pillanatra elméláztam, és éreztem, amint újra hatalmukba kerítenek a régi érzések.

Álmomban gyakran jártam ezen a helyen, egyfolytában a fiamat keresve. Most egyszerre tört fel az a sok emlék. A fájdalom, amit mélyen eltemettem a lelkemben, ezúttal nem akart ereszteni. Azt hiszem, soha nem tudtam túltenni magam a gyermekem elvesztésén. De a szívemben mégis új remény gyúlt. Nem számít, mi történt. Ha Louis életben van, talán arra is lesz mód, hogy megtaláljuk.

Beléptem a kőkapun, amelyen keresztül a klinika belső udvarára jutottam. Vastag kabátban sétáló emberekre lettem figyelmes, volt, akit egy-egy ápolónő kísért, hosszú, sötét köpenyben, amely a hidegtől védte őt. Amióta megérkeztem, eltűnt a nyár pompája.

Beléptem abba az épületbe, ahol a szülészeti osztály volt. Bár korábban egészen jól kiismertem magam, a komor építmény most valahogy idegennek tűnt. Amikor annak idején behoztak, nem tudtam jól megfigyelni a részleteket, amikor pedig elhagytam a klinikát, csak egy dolog foglalkoztatott, hogy a mellkasomban érzett fájdalmat túléljem valahogy.

A recepcióhoz mentem, amely mögött egy nővér üldögélt. Idősnek tűnt, ősz hajszálai kicsúsztak a főkötője alól.

– Mit tehetek önért, asszonyom? – kérdezte barátságosan.

– Én… Én a szülészetet keresem.

– Szeretne meglátogatni valakit? – kérdezte a nővér.

– Szeretnék beszélni az egyik nővérrel. Sybille a neve, ha jól emlékszem. És talán dr. Marais-val és Aline DuBois szülésznővel is. Ők gondoskodtak rólam, amikor a gyermekem a világra jött.

Az ápolónő röviden szemügyre vett, majd bólintott:

– DuBois kisasszony már nem dolgozik nálunk.

Ezen kicsit elcsodálkoztam. Miért ment el vajon? Történt valami a klinikán? Vagy csak megtudott valamit?

– Abban pedig nem vagyok biztos, hogy Sybille jelenleg bent van, de próbálja csak meg nyugodtan – folytatta a nővér. – Emlékszik még a járásra?

Bólintottam. Hát persze hogy emlékeztem a járásra.

Amikor a magas kétszárnyú ajtón beléptem, a szülészeti osztályon erős fényár fogadott, és újszülötteket hallottam sírni a távolból. A szívem összeszorult. Mintha visszaköszönt volna a régmúlt, bár manapság nem sokszor tűnt fel, ha eltoltak mellettem egy-egy babakocsit, a sírást pedig igyekeztem nem meghallani.

Mintha egy nemrég begyógyult seb szakadt volna fel újra. A mellkasomban fájdalmas szorítást éreztem, mint amikor valaki képtelen abbahagyni a sírást.

A következő pillanatban azonban szerencsére visszanyertem a nyugalmamat, és végigsiettem a folyosón. Elvégre azért vagyok itt, hogy kiderítsem, mi történt Louis-val. Néhány betegszobában nyitva állt az ajtó. A szemem sarkából megpillantottam az ágyakat elválasztó függönyöket. Hangokat hallottam, de szerencsére nem láttam senkit.

A nővérpultnál bekopogtam a fehérre mázolt ajtón.

Nem sokkal később lépések hallatszottak a nyikorgó padlódeszkákon. Az ajtót kitáró nő fehér főkötőt viselt, ahogy a többi nővér is, az arca azonban nem volt ismerős a számomra.

– Bocsásson meg! – mondtam. – A nevem Sophia Krohn. Két és fél évvel ezelőtt ezen az osztályon feküdtem.

A nővér kérdőn vonta fel a szemöldökét.

– Mit tehetek önért?

– Sybille nővérrel szeretnék beszélni. Ő gondoskodott rólam akkoriban.

A nővér csodálkozó pillantást vetett rám, de aztán bólintott.

– Várjon egy pillanatot, megyek és megnézem, hol van!

A fal mellett sorakozó összecsukható székekre mutatott. Leültem az egyikre. Nyugtalanul morzsolgattam a kezem. Nem igazán tudtam, hogyan is kezdhetnék bele. Valószínűleg nem segít, ha rögtön vádaskodni kezdek.

Az idő csigalassúsággal vánszorgott. Úgy tűnt, Sybille nővért nem egyszerű megtalálni, vagy talán túlságosan elfoglalt. Oldalra fordultam, és kinéztem az ablakon. Néhány varjú körözött a csupasz fák felett. Gondolatban visszatértem a régmúltba, amikor a kisbabámat vártam. Nem volt könnyű abban a szűkös kis szobában Hennyvel, aki folyton éhes volt, és sohasem tudott jóllakni. Időm nagy részét különböző hivatalokban várakozva töltöttem, úgy éreztem, nem vagyok jó semmire, és arról is megfeledkeztem, hogy vigyáznom kellene az egészségemre.

Később gyakran éreztem, hogy jobban kellett volna magamra és a gyerekemre figyelni. De melyik orvos látott volna el egy nincstelen terhes nőt? És abból a kevésből, amink volt, nem engedhettem meg magamnak, hogy változatosabban étkezzek. Már az is sokat jelentett, hogy egyáltalán tető volt a fejem felett, és nem kellett a hajléktalanszállót igénybe vennem.

Aztán eszembe jutott a szülés… Jól emlékszem, milyen volt, amikor összeestem a nemzeti könyvtárban, és miként segített egy idegen.

– Asszonyom? – szólt egy női hang.

Megfordultam. A gyötrő gondolatok egy szempillantás alatt eltűntek.

Sybille nővér kérdőn tekintett rám. Nyilvánvalóan nem emlékezett arra, hogy ki vagyok. Ez nem is csoda, hiszen az elmúlt években nők százai fordultak meg itt.

– Sophia Krohn a nevem – mutatkoztam be. – Két és fél évvel ezelőtt jártam itt, augusztus másodikán szültem. Ön… Ön nagyon kedves volt hozzám.

Úgy tűnt, a nevem nem mond neki semmit.

– A kisfiam… A kisfiam meghalt.

– Ó – mondta –, sajnálom. De az az igazság, hogy nem emlékszem magára.

– Nem számít – mondtam, és próbáltam leplezni a csalódottságomat. – Csak egyetlen kérdést szeretnék feltenni. – Oldalra pillantottam. Az ápolónő, aki Sybille-ért ment, még mindig az ajtóban állt. Látszott rajta, hogy igencsak érdekli, miről is beszélgetünk. – Nem mehetnénk valahová, ahol négyszemközt lehetnénk? – kérdeztem. – Csupán néhány percről lenne szó. Csak el akarok mondani önnek valamit. Nagyon rövid leszek.

Sybille úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem. De aztán bólintott:

– Rendben van.

Követtem őt egy csendes folyosóra. Körülöttünk ajtók, amelyek mögül bárki kihallgathatott volna minket, ezért szinte suttogtam, amikor kihúztam a levelet a zsebemből.

– Megértem, hogy nem emlékszik rám – magyaráztam. – Olyan sok nő fordul meg itt, szinte naponta jönnek-mennek…

– Mit akar tőlem? – kérdezte Sybille kissé türelmetlenül.

– Hallottam, hogy a szülésznő már nem dolgozik itt. Aline DuBois.

– Tavaly hagyta el az intézményt, ugyanis férjhez ment. Miről akart volna vele beszélni? És velem miről szeretne?

Itt volt hát az idő.

– Nemrég kaptam ezt a levelet – mondtam. – Nézze!

Kihúztam a borítékból, és átadtam neki.

A kezem remegett, mint a nyárfalevél.

– Ez… Szeretném tudni, vajon ki írhatta nekem?

Sybille tekintete újra és újra végigvándorolt a sorokon. A szívem olyan hevesen vert, hogy azt hittem, mindjárt kiszakad a mellkasomból.

– Ez bizonyára valami kegyetlen tréfa – mondta végül, és összehajtogatta a papírt. – Hogy a gyermeke meghalt, az igazán sajnálatos, de attól tartok, nem tehetek semmit. Ezen nincs mit változtatni.

– Akkor hát látta őt? – kérdeztem, és úgy éreztem, a kétségbeesés miatt levegőhöz sem jutok. – Hogyan lehet ennyire biztos benne, hogy valóban meghalt, ha még csak nem is emlékszik rám?

A szemem megtelt könnyel, így csak homályosan láttam a nővér képét.

Sybille rám meredt. Úgy tűnt, az emlékeiben kutat, hátha feltűnik az arcom, de mindhiába.

– Biztosan vannak akták a betegekről – folytattam. – Van esetleg arra lehetőség, hogy… Belenézhetnék csak egyetlenegyszer? Szeretném biztosan tudni, hogy valóban meghalt.

A nővér arca megkeményedett. Egy darabig gondolkodott, majd azt mondta:

– Megértem a fájdalmát. Sok nő érez így. De az aktákhoz nem férhet hozzá. Csak annyit tudok mondani, hogy a fia meghalt. A sírja a Cimetière de Montmartre-ban található. Ott temetnek el minden gyermeket, aki csak rövid ideig marad életben.

Rámeredtem. Miért lett hirtelen ilyen barátságtalan? Én egészen másképp emlékeztem erre a nővérre. Akkoriban nagyon megértőnek tűnt.

Megköszörültem a torkom.

– Leírná, kérem, hogy pontosan hol találom a sírját?

Sybille nővér megadta a parcella számát, és elmagyarázta, hogyan juthatok el a legkönnyebben oda.

– Felejtse el ezt a levelet! – tette hozzá. – Nem számít, ki űz ilyen szörnyű tréfát önnel, de ne hallgasson rá! A fia ezen a klinikán halt meg, amit a halotti bizonyítvány egyértelműen bizonyít. Sajnálom, nem tehetek semmit.

Bólintottam, és visszacsúsztattam a levelet a táskámba.

– Akkor legalább azt meg tudja mondani, hol találom DuBois kisasszonyt?

– Nem tudom – felelte nyersen. Láttam, mennyire idegesíti, hogy nem vagyok hajlandó csak úgy elengedni ezt az egészet. – Nem hagyta meg a címét.

Kár, mert Aline DuBois egyike volt azon keveseknek, akik még élve látták a fiamat. Ám az ebből a rövid beszélgetésből is kiderült, hogy Sybille nővérrel ennél messzebbre nem jutok.

– Köszönöm, hogy időt szakított rám – mondtam, és elbúcsúztam.

Már éppen a lépcső felé tartottam, amikor a szemem sarkából észrevettem valami fehéret elsuhanni. Mintha csak egy belső hang vezetne, oldalra néztem, és láttam, ahogy az orvos, hóna alatt egy beteg aktájával, elsiet a folyosón.

Semmi kétség, dr. Marais volt az, ő segítette világra a gyermekemet. Felismertem a sötét hajáról és a tartásáról. Még mielőtt felfoghattam volna, mire is készülök, a lábam magától megindult.

– Dr. Marais! – kiáltottam, és intettem a kezemmel. – Kérem, várjon egy pillanatot!

Az orvos megállt, fejét felém fordította, de a tekintete elárulta, hogy nem ismer fel.

– Beszélhetnénk egy pillanatra? A nevem Sophia Krohn. Két évvel ezelőtt augusztusban született a kisfiam, Louis.

Dr. Marais bizonytalanul nézett rám.

– Miben segíthetek?

Elővettem a levelet.

– Néhány hete kaptam egy üzenetet, erről szeretnék beszélni önnel.

Az orvos a homlokát ráncolta.

– Nos, azt hiszem, az lesz a legjobb, ha az irodámban folytatjuk. Kövessen, kérem!

Dr. Marais végigvezetett egy hosszú folyosón, majd fel a lépcsőn.

Egy nő kiáltozására lettem figyelmes, amitől összerezzentem.

– Erre vannak a szülőszobák – magyarázta a doktor. – Az egyik kollégám éppen egy szülésnél segédkezik.

Kiszáradt a torkom. Jól emlékeztem a szülőszobán eltöltött időre. Az érzéstelenítést megelőző fájdalomra és az azt követő sötétségre. Úgy éreztem, mintha elsodornának ezek a múltbéli fájó emlékek, egy pillanatra kivert a víz.

– Nem érzi jól magát? – kérdezte dr. Marais, amikor látta, hogy lemerevedtem.

– De, jól vagyok – mondtam, bár ennek nem sok köze volt a valósághoz. Igyekeztem gyorsan összeszedni magam, miközben a végtagjaimat megbénító remegés ellen küzdöttem.

Miután áthaladtunk egy másik folyosón, a korábban hallott kiáltozás hangjai megszűntek. Dr. Marais kinyitott egy ajtót, és kérte, hogy lépjek be.

A szoba elég kicsi volt, mégis fényárban úszott. A falakon polcok helyezkedtek el, a polcokon rendezett sorokban álltak a betegakták. Néhány vastag orvosi könyvet is felfedeztem.

Az egyik ablak mellett egy csontváz nézett szembe velem, csupasz koponyáján át vicsorítva rémisztgetett. Elfordítottam a tekintetem.

Dr. Marais-t bizonyára éppen munka közben zavartam meg, mert az asztalán egy nyitott betegakta hevert. Amikor az íróasztal mögé lépett, gyorsan becsukta, majd leült.

– Kérem, foglaljon helyet, asszonyom! – mondta, kezét összekulcsolva az asztal fölött. Egy darabig csak nézett rám, aztán vett egy mély lélegzetet.

– Emlékszem önre – mondta aztán. – Császármetszést kellett végeznünk, mert elfolyt a magzatvize.

Már ettől is megkönnyebbültem.

– Nagy megrázkódtatás volt számunkra, hogy a gyermeke elhunyt. Bár alig élte túl a szülést, mi azért még reménykedtünk. De Isten útjai néha kifürkészhetetlenek.

Nem tudtam, hogyan is kezdhetnék bele. Az orvos nemcsak őszinte, de megnyerő is volt. Én meg éppen meg akartam gyanúsítani, neki akartam támadni, hogy valami nagyon nem stimmel az osztályán.

Végül úgy döntöttem, diplomatikus leszek.

– Nagyra értékelem, amit értem tett. Megmentette az életemet – feleltem, és kihúztam a levelet a borítékból, majd átcsúsztattam az asztalon. – Ezért fordulok most önhöz. Biztos megérti, hogy miért nem hagyhatom annyiban ezt az egészet.

Ahogy dr. Marais végignézett a sorokon, a szemöldöke között alig látható ránc egyszeriben mély barázdává változott. A bűntudat jeleit kerestem az arcán, de enyhe sápadtságon kívül semmit nem láttam.

Végül hátradőlt, és összefonta a karját.

– Nem tudom, mit mondhatnék erre – kezdte, és behatóan nézett rám.

Éreztem, hogy a hátam megfeszül.

– Én sem tudom. Árulja el, mit jelenthet ez!

– Ez egy vicc, egy nagyon rossz vicc, semmi több.

Nagyot sóhajtottam.

– Ki lenne képes ilyen tréfát űzni velem? És mi okból tenné? – kérdeztem. – Amikor Párizsba jöttem, egy lelket sem ismertem itt. Az egyetlen ember, akivel közelebbi kapcsolatba kerültem, az a főbérlőm meg a szomszédunk volt. És persze a barátnőm. Mindhármukért tűzbe tenném a kezem. Ki vetemedne ilyesfajta tréfára?

– Valaki, aki pénzt akar magától? – Dr. Marais még mindig nyugodtnak tűnt, mégis láttam, amint végiggondolja, micsoda bajba sodorhatja ez a hír az osztályát és őt magát is.

– Akkoriban alig volt nálam több egy franknál. A szülés után a barátnőm vőlegénye rendezte a kórházi számlát. Neki egészen biztosan nem állt érdekében, hogy visszajöjjek ide, miután sikeresen megszabadult tőlem.

Marais hallgatott. Mintha fürkészett volna valamit.

Nehezen tudtam elrejteni előtte, mennyire remegek. De erősnek kellett lennem. Ebben a kórházban nem lesz rá több esélyem, hogy bárkit is megkérdezzek erről.

– És maga szerint mi történt? – kérdezte végül a doktor. – Arra céloz esetleg, hogy törvénytelenül jártak el az osztályon?

– Azt én nem tudom – válaszoltam. – Én csak arra szeretném kérni, hogy segítsen nekem. Nem tudom, hová máshová fordulhatnék…

Egy ideig úgy tűnt, mérlegeli a lehetőségeket.

– Na, ide hallgasson, azt tanácsolom, hogy semmiképpen se hozza nyilvánosságra ezt az ügyet – mondta őszinte megdöbbenésemre. – Az ilyen dolgok…

– Hiteltelenné tennék önöket mások szemében? – szakítottam félbe. Egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy kizárólag a klinika jó hírére gondol. Na és mi lesz a gyerekemmel? – Ha így van, akkor még inkább az az érdeke, hogy segítsen nekem – mondtam nagyokat lélegezve. – Nem célozgatok. Csak biztos akarok lenni a dolgomban. Ha ez egy tréfa, ahogy ön fogalmazott, akkor vajon ki áll mögötte? Ön az én helyemben nem szeretné kideríteni?

– Dehogynem, de…

– Nem kérem, hogy játsszon detektívet. Mindössze azt szeretném, hogy tartsák szemmel, mi történik az osztályon. Mielőtt egy újabb gyermek eltűnik, vagy valakit halottnak nyilvánítanak, miközben nem az. Én mindenesetre minden követ megmozgatok, hogy választ kapjak a kérdéseimre. Ezzel jó, ha tisztában van.

Dr. Marais végigsimított az állán. Végül felemelkedett a székéből.

– Hát akkor tegye, ha ezt kell tennie! De ha mindenféle bizonyíték nélkül le merészeli járatni a klinikát, annak viselnie kell a következményeit. A vezetőség egy percig sem habozik, hogy rágalmazásért a bíróság elé állítsa. És most jó napot, asszonyom!

Percekig bámultuk egymást. Haragot éreztem a gyomromban, átgondolatlan szavak gyülekeztek a torkomban. Legszívesebben mindet a fejéhez vágtam volna, bár tisztában voltam azzal, hogy ennek semmi értelme.

– Szóval, akkor nem segít? – kérdeztem nyugodtan.

Dr. Marais egyre nehezebben kapkodta a levegőt. Most úgy tűnt, ő az, aki kevésbé tud uralkodni magán.

– Fogalmam sincs, hogyan segíthetnék. A levél egészen biztosan valami ócska vicc, vagy csupán valakinek a képzelgése. És most távozzon, dolgom van!

Mintha minden egyes szava arcul csapott volna… Biztos voltam abban, hogy egy tapodtat sem tudok mozdulni. És amikor végre mégis sikerült kitámolyognom a rendelőből, minden homályosnak tűnt körülöttem. Még azt sem tudtam megmondani, mikor ment el az orvos, és hová tűnt.

5. FEJEZET

A Cimetière de Montmartre fölött mintha még a felhők is alacsonyabban szálltak volna, mint Párizs más részein. Az ég kékje átsejlett a temetőt beborító párán. A szél megsuhintotta a fák lombjait és a kripták oldalát, egyébként csend honolt mindenütt. Beléptem a magas kőkapun, és körülnéztem.

Rég nem jártam már temetőben. Németországban legfeljebb halottak napján látogattam meg a nagyszüleim sírját, őket nem ismertem. A fiam halála előtt nem kellett közvetlenül szembesülnöm a halállal.

Akkoriban sehogy sem tudtam rávenni magam, hogy kijöjjek ide. A fájdalom letaglózott, értelmetlennek tűnt, hiszen tudtam, Louis-nak nincs saját sírja, ő is csak egy a sok gyermek közül, akinek nem adatott meg, hogy éljen. De most látni akartam, hol nyugszik – ha itt van egyáltalán.

Homok ropogott a csizmám talpa alatt, Sybille nővér pontosan leírta nekem az utat. Sietnem kellett. Az évnek ebben az időszakában korán sötétedett, és nem akartam eltévedni a koromsötét sírkertben.

A szürke és bézs homokkő síremlékek a szomorú angyalokkal nem csábítottak különösképpen. Vajon hogyan nézhet ki a gyerekek sírja? Már ha van nekik egyáltalán.

Ahogy továbbmentem, a tekintetem kisebb sírkövekre tévedt. Ezek alatt egyszerű emberek nyugodhatnak. Néhányuk sírhelyét kőbe vésett fénykép díszítette. Az egyiknél megálltam.

A sír egy Nicole Blanchard nevű fiatal nőé volt. Már nyolc éve meghalt, de a neve feletti kép úgy nézett ki, mintha nemrég készült volna. Nem lehetett több húszévesnél, fekete haja volt, és szemüveget viselt. Lehet, hogy csak képzelődtem, de szinte a megszólalásig hasonlított rám. Vajon mi vihette el ilyen fiatalon?

Aztán felfedeztem egy másik nevet: Marie. Csak egyetlen évszámot véstek a kőre, ugyanazt, amit Nicole-nál.

Szülés közben halhattak meg? Vagy a gyermekágyi lázban? Talán a császármetszés nem úgy sikerült, ahogy azt az orvosok szerették volna?

Szomorúság járta át a szívem. A nő annyi lehetett, mint most én, amikor meghalt. És a gyermek sem maradt életben.

Velem is megtörténhetett volna ugyanez. Meg is halhattam volna. Vajon akkor a fiammal együtt temetnek el? És ha ő élte volna túl, mi vált volna belőle? Elhessegettem magamtól a gondolatot. Volt idő, amikor azt kívántam, bárcsak a fiam helyében lennék. Bárcsak ő maradt volna életben. De a dolgok másképpen alakultak. Ott álltam ennek az idegen nőnek a sírja előtt, miközben a gyermekem valahol várt rám.

Csendben elbúcsúztam az idegentől, és az utam újra szobrok és sírboltok mellett vezetett. A talapzatokra vagy a kis ajtókra vésett nevek semmit sem jelentettek a számomra.

Minél tovább mentem, annál inkább összezavarodtam. De visszafordulni már nem lehetett.

Egy idő után egy finoman megmunkált vaskereszthez értem. Egy apró fehér kavicsokkal kirakott terület közepén állt, elszórtan egy-egy hervadó virágcsokorral. Neveket nem lehetett látni, csak egy utalást a kórházra, ahol ezek a gyerekek születtek, és most a fehér kövek alatt pihennek.

A szívem hevesen kalapált. Úgy éreztem, mintha valaki pengét húzott volna el a bőrömön. Ha Louis tényleg itt van, most közelebb vagyok hozzá, mint valaha. Hol temethették el? A pontos helyet nem lehetett felismerni a kavicsok alatt.

A számra szorítottam a kezem. Könnyek gördültek végig az arcomon, le a kavicsok felé. Azt hittem, a fájdalom már a múlté, de most egy fogságából szabadult vad erejével tört elő ismét.

Sírva térdre rogytam. A kövek hidegek voltak, miközben a szél szeretett volna kimozdítani az egyensúlyomból. Az volt az érzésem, hogy menten összeesem. De nem így történt. Csak sírtam- sírtam, teljes szívemből, a könnyeimmel öntözve a halottak földjét.

Amikor sikerült egy kicsit megnyugodni, felálltam, és dacosan töröltem végig a kezemmel az arcom. A bőröm égett, a halántékom lüktetett. A fájdalom vadul kavargott a gyomromban. Olyan volt, mintha a sebhely, amit a hasamon viseltem, egyszeriben felszakadt volna.

De már nem csupán szomorúságot éreztem. Vad düh tombolt bennem. Azon tépelődtem, hogy Louis itt van-e egyáltalán. És ha nincs? Ha tényleg becsaptak…?

Hálás voltam dr. Marais-nak az életemért, de a beszélgetésünk mégis felbőszített. Hogy ilyen könnyedén leperegtek róla a szavaim… Tényleg ennyire lehetetlen, hogy egy gyereket kicseréljenek vagy elraboljanak náluk?

Egyetlen orvos sem képes átlátni az egész osztályt. Még a nővérek sem. Biztos voltak olyan pillanatok, amikor a gyerekek egyedül maradtak, és egy idegen kiemelhette őket az ágyukból.

Egyszerűen nem akartam elhinni, hogy valaki tréfát űzhet velem.

El kell mennem a rendőrségre. Igen. Ezenkívül más segítséget is igénybe kell vennem. Ha dr. Marais valóban nem tud semmiről, akkor nincs mitől tartania. És nekem amúgy sem érte, hanem a gyermekemért kellene aggódnom. Ha ez a férfi bűnös, akkor úgyis felel mindenért. De én a fiamat akarom látni. Tudnom kell, hogy jól van-e.

Ismét a sírra néztem, és megpróbáltam megérezni Louis jelenlétét. De nem éreztem semmit.

– Megtalállak – suttogtam halkan, és ökölbe szorítottam a kezem. Aztán megfordultam, és elszántan a kapu felé indultam. Halványan élt bennem a remény, hogy a fiamat nem itt temették el. Ehhez kell tartanom magam.

Ahogy visszatértem a panzióba, annyira kimerültnek éreztem magam, mintha egy hosszú nehéz munkanapon lennék túl. A levegő egyre jobban lehűlt, és a sötétség sem tette éppenséggel derűsebbé a gondolataimat. Beléptem a kapun, és a kulcs után kotorásztam a táskámban.

– Nézzük csak, kit látnak szemeim ebben a patkánylyukban?

Egy nagyon is ismerős női hangra kaptam fel a fejem.

Egykori szomszédunk, Genevieve állt előttem, szilvaszínű kabátban, rózsaszínű harangszabású kalappal a fején. Előhúzta a kulcsot a táskájából, és szélesen mosolygott rám.

– Genevieve! – Odamentem hozzá, majd a karomba zártam. – Milyen jó újra látni téged!

– Én is örülök neked. Mi szél hozott Párizsba, kedvesem? Úgy látszik, valahogy mindenki elfelejtett szólni nekem.

– Ez személyes ügy – feleltem. – Inkább fent mesélném el. Persze csak ha van egy kis időd.

Genevieve felvonta a szemöldökét.

– Ez nagyon komolyan hangzik.

– Ezt nem könnyű elmagyarázni – mondtam, miközben a fényesen kivilágított ablakokra néztem. – Nem akarom, hogy bárki meghallja.

– Rendben – mondta Genevieve egy rövid szünet után. – Gyere velem!

Követtem őt az emeletre. A szobája még mindig ugyanaz volt, mint régen. Vetettem egy gyors pillantást a szemközti ajtóra, ahol évekkel ezelőtt Hennyvel laktunk, aztán Genevieve beljebb tessékelt, és egyenesen az ágyhoz vezetett.

– Ülj csak le nyugodtan! – mondta, és mintha olvasna a gondolataimban, hozzátette: – Már rég kiszálltam az üzletből. Szóval nem kell félned, most már csak én alszom ebben az ágyban. Ha kedvem támad egy férfihoz, átmegyek a kedvesemhez.

A rugós matracra telepedtem, és körbenéztem. A szoba alig változott. A függönyök tiszták voltak, és még mindig ugyanazok. Az öltözőasztalka is ugyanott állt. Az egyik falon azonban egy új képet fedeztem fel. Egy akvarell tájképet.

– Jacques festette nekem – magyarázta Genevieve, ahogy követte a tekintetem. – Azt mondta, tartsam itt, és ha ránézek, mindig gondoljak rá.

– Ez nagyon romantikus – válaszoltam.

– De ugye nem azért jöttél Párizsba, hogy a romantikáról csevegjünk?

– Nem, én… – kezdtem, és összekulcsoltam a kezem az ölemben. – A gyerekem miatt vagyok itt.

Genevieve egy pillanatig úgy nézett, mintha mondani akarna valamit, de aztán nagy sóhaj kíséretében letelepedett a komód előtti székre.

– Kaptam egy levelet – kezdtem, és elmondtam neki, mi történt. – Mivel a kórházban semmire sem jutottam, holnap elmegyek a rendőrségre.

Genevieve felsóhajtott:

– Szegénykém… De igazad van, menj el a rendőrségre! Talán sikerül egy tisztességes felügyelőt találnod, aki segít neked. És ha ez mégiscsak egy rossz tréfa… – nézett rám együttérzően. – El tudom képzelni, mennyire reménykedsz most. És azt kívánom, teljesedjék be ez a remény.

Előrehajolt, és a kezét az enyémre tette. Éreztem a melegségét. Mennyire szerettem volna ezt Hennytől is megkapni… Hennytől, aki pánikszerűen leste az órát, és csak Jouelle-t várta.

Mintha egyenesen olvasna a gondolataimban, Genevieve megkérdezte:

– Láttad már a barátnődet?

– Igen, tegnap – válaszoltam. – Elmentem hozzá. Egy gyönyörű lakásban él, és úgy tűnik, Monsieur Jouelle nagyon jól bánik vele.

Genevieve kétkedve nézett rám.

– Szóval nem vetted észre?

– Mit nem vettem észre? – kérdeztem.

– Valahogy másnak tűnik. Ha nem tudnám, hogy jól van, azt hihetném, beteg.

– Beteg? – kérdeztem a fejemet csóválva. – Nem, biztosan mesélt volna róla. Különben is, mikor láttad őt utoljára?

– Valójában már jó ideje nem – ismerte be Genevieve. – Néha viszont elmegyek a színházba. Én azt mondom, valami nem stimmel vele. Az arcát mintha márványból vésték volna, mintha nem is itt lenne, hanem valahol távol tőlünk. Hideg és megfejthetetlen. Monsieur Jouelle-nek talán éppen ez tetszik. Én azonban már sok olyan nő arcát láttam, akivel a férfiak nagyon durván bántak, és ezek a nők végül egytől egyig beleroppantak a sorsukba.

– Úgy érted, hogy Jouelle bántja őt?

Genevieve összepréselte az ajkát, majd vállat vont.

– Ki tudja? Én nem látok bele, mi történik kettejük között.

Lelki szemeim előtt hirtelen megelevenedett néhány rémtörténet, gyilkos képzelgés. A madame gyárában dolgozó nők időnként arról diskuráltak, hogy egyes férjek verik a nőket, félelemben és rettegésben tartják a feleségüket otthon.

De Henny nem mondott semmit, és én nem tudtam, hogyan lehetne segíteni az ilyen bajba jutott asszonyokon.

– És most mit tegyek? – A kérdést inkább magamnak, mint Genevieve-nek szántam, ő azonban készségesen válaszolt:

– Attól tartok, semmit sem tehetsz. Jouelle-lel él, az ő menyasz-szonya. Ha feleségül megy hozzá, akkor az ő feladata, hogy vigyázzon rá.

– Mi van, ha nem elég jó hozzá?

– Ez már az ő dolguk. Az meg a te döntésed volt, hogy megszülöd a gyereked – sóhajtott fel Genevieve. – Az élet nem mindig könnyű. Különösen nem annak, aki megéli. Nehéz megtalálni a helyes utat, bár néha kívülállóként pontosabban látod, hogy mi lenne a jobb. Viszont nem vagy abban a helyzetben, hogy megmondhasd a másiknak, hogyan éljen. Ha ez a férfi nem elég jó a barátnődnek, arra saját magának kell rájönnie.

– És ha közben történik vele valami? Soha nem tudnék megbocsátani magamnak.

– Mi történne vele? – kérdezte Genevieve. – Több mint két éve vele van. A te dolgod csak annyi, hogy vársz. Aztán ha egyszer jön, és segítségért fordul hozzád, akkor segítesz neki. Addig nem tehetsz semmit.

Ezt nagyon nehéz volt elfogadnom. De tudtam, Genevieve-nek igaza van.

6. FEJEZET

Ahogy a rendőrőrsre értem, eszembe jutott, mennyit várakoztam, hogy megkaphassam a tartózkodási engedélyem. Az ajtó előtt egy pillanatra megtorpantam, szinte viaskodtam magammal. Valóban ez az, amit tennem kell? Jelentsem fel? Az egyetlen kézzelfogható nyom ez a feladó és név nélküli levél. Benne egy állítás és egy bocsánatkérés.

Megráztam magam, felmentem a lépcsőn, majd beléptem…

Az őrszoba berendezése sötét fából készült, a redőnyökön át nappali fény szűrődött be a helyiségbe. A fejem fölött lévő lámpát nyilvánvalóan régóta nem tisztították, mert az üveggömb alsó részén döglött legyek hevertek. Az előszobában egy cserépkályha próbált valamicske meleget adni, de mivel az ajtót folyton nyitogatták, ez nem igazán sikerült neki.

A pulthoz léptem, ami mögött egy középkorú férfi kissé ügyetlenül gépelt.

– Bonjour, Monsieur! – köszöntem, mire az egyenruhás félbehagyta a munkáját, és felnézett.

– Bonjour, madame! Miben lehetek a szolgálatára?

– Gyermekrablást szeretnék bejelenteni – válaszoltam.

A férfi kissé felvonta bozontos szemöldökét.

– Gyermekrablás… Ez igen súlyos vád. Ki lenne az áldozat?

– Én magam – mondtam. – Okom van feltételezni, hogy gyerekemet a születése után kicserélték. Hogy szántszándékkal vagy a véletlenek összjátékának köszönhetően, azt persze nem tudom, viszont nemrég kaptam egy névtelen levelet, amelyben az előbbire hívják fel a figyelmem.

A rendőr egy darabig csak nézett rám, majd megkérdezte:

– Ugye, nem francia?

– Nem, német vagyok. De a Párizsban töltött időszak alatt rendelkeztem tartózkodási engedéllyel.

De jó lenne tudni, mi zajlik most a férfi fejében!

– Szólok a kollégámnak – mondta végül, és felállt. – Ha volna kedves helyet foglalni egy pillanatra… – Egy fapadra mutatott, amelynek a háttámláján egy ottfelejtett sál lógott hanyagul.

Leültem, és néztem, ahogy az ügyeletes rendőr eltűnik a terem hátsó részében. Tompa hangok szűrődtek ki valahonnan, valakit nyilvánvalóan elővettek és kihallgattak.

Igaz, ez az őr kicsit másképp nézett ki, mint az, aki a túlzsúfolt térben figyelt bennünket, amikor a tartózkodási engedélyemre vártam. A percek persze itt is végtelenül hosszúnak tűntek.

Nyilván a rendőrnek előbb elő kell keríteni valakit, aki illetékes az ilyen ügyekben.

Végül egy barna öltönyös férfi kíséretében jelent meg. Középkorú lehetett, ahogy azt a halántékánál kissé őszülő haja is mutatta. Miközben a rendőr újra helyet foglalt az írógépénél, a másik odajött hozzám, és kezet nyújtott.

– Jeroult felügyelő – mutatkozott be. – A bűnügyi osztályról.

– Örülök, hogy megismerhetem – feleltem. – A nevem Sophia Krohn.

– Maga német, ugye? – kérdezte mosollyal az arcán. – Ismertem egyszer egy Joseph Krohnt Elzászból. Nem rokonok véletlenül?

Megráztam a fejem.

– Nem. Én Berlinből származom.

– Nos, akkor jöjjön velem, és kérem, mondja el, miben segíthetek!

Egy kis terembe mentünk, ami egy kihallgatószoba lehetett. Egy faasztal előtt két szék állt, az asztalon írógép és néhány papírlap volt előkészítve. Zavartan néztem körül.

– Kérem, bocsásson meg, hogy csak itt tudom meghallgatni önt! – magyarázta Jeroult felügyelő, miközben becsukta maga mögött az ajtót. – Az irodám kész káosz. Nem is gondolná, hány embernek támadnak hülye ötletei ilyenkor. Éppen tegnap halásztak ki egy nőt a Szajnából, valószínűleg valami szerelmi ügy lehetett.

Hivatali kötelessége tudatában leült az írógép elé, és befűzött egy papírlapot.

– Kérem! – mondta, és a szemben lévő üres székre mutatott, majd begépelt egy sort.

Leültem. Közben azon tűnődtem, vajon hány tanú ült már ugyanitt. És hány bűnöző…

– Szóval: a neve Sophia Krohn.

– Igen – válaszoltam.

– Születési dátum?

– 1905. augusztus 5.

Ezt az információt is legépelte a papírra.

– A kollégám azt mondta, hogy egy gyermekrablási ügyet szeretne bejelenteni. Miről is van szó pontosan?

Remegő kézzel nyitottam ki a táskám, és vettem elő a levelet, a Louis-ról kiállított halotti anyakönyvi kivonattal együtt.

– Néhány héttel ezelőtt kaptam egy levelet, amelyben azt írták, hogy a fiam még életben van. A Lariboisière kórházban persze biztosak abban, hogy röviddel a születése után meghalt, de ez a levél ennek éppen az ellenkezőjét állítja – mondtam, és odatoltam elé a papírt.

A felügyelő meglehetősen értetlenül nézett rám.

– Attól tartok, több információra van szükségem. Mesélje el, kérem, az egész történetet elölről!

Mivel is kezdjem? Azzal a nappal, amikor megtudtam, hogy teherbe estem a férfitól, akinek az ígérete ellenére esze ágában sem volt elválni? Vagy azzal a nappal, amikor kórházba vittek, és elfolyt a magzatvizem?

Úgy döntöttem, Louis születésével kezdem, amikor kiderült, hogy császármetszésre van szükség. Elmeséltem, hogyan veszítettem el az eszméletem, valamint a tragikus ébredést, amikor közölték, hogy a fiamnak mindössze két nap adatott meg ebben a világban.

Megmutattam neki a halotti bizonyítványt, és elmeséltem, milyen pokoli nehézséget okozott visszatalálni az életbe. Aztán beszámoltam arról a napról, amikor a titokzatos levél New Yorkba érkezett.

– Fogalmam sincs, ki lehet a feladó – magyaráztam végül. – De muszáj kiderítenem, hogy a gyerekem életben van-e vagy sem.

A felügyelő egy darabig még gépelt, aztán levette a kezét a billentyűzetről, és az iratokért nyúlt. Röviden átfutotta a halotti bizonyítványt, majd elolvasta a levelet. Kíváncsi voltam, képes-e a rendőrség ilyen esetekben lenyomozni a feladót. A krimikben, amiket a New York-i ismerősöm, Ray Bellows olvasott, mindig volt egy talpraesett rendőr, aki akkor is megtalálta a tettest, ha a nyomok csak nagyon halványak voltak, és nehezen vezettek eredményre.

Jeroult felügyelő végül leeresztette a levelet, majd hátradőlt.

– Ez minden, amit fel tud mutatni? – kérdezte.

– Igen – válaszoltam kissé zavartan. Mi mást akar még tőlem?

– Úgy tűnik, a halotti anyakönyvi kivonattal minden rendben van. Valóban orvos állította ki, és nem látok benne semmi szokatlant. Naponta több száz ilyet állítanak ki Párizsban, néhányat közülük a mi jelenlétünkben.

– Na és a levél? – erősködtem. – Egyértelműen állítja, hogy a gyerekem életben van.

– De fogalma sincs, kitől származhat az írás, nem igaz?

– Nem, azt valóban nem tudom – feleltem. – A levélnek, mint látja, nincs feladója.

– És van valami ötlete, honnan szerezhette meg a feladó a címét?

– Nem. Úgy értem, nem tudom…

Jeroult nagy levegőt vett.

– Ki ismerheti a címét? Azt mondta, Németországból érkezett.

– Igen, még a szülés előtt. Itt laktam egy panzióban.

– És azt a címet adta meg a kórházban is?

– Igen – válaszoltam. – Akkor még nem tudtam, hogy Amerikában kötök ki.

– Kinek adta meg az új címét?

– A barátnőmnek – válaszoltam. – Henny Wegstein, táncosként dolgozik a Folies Bergère-ben.

– A barátnője tudott a veszteségéről?

– Természetesen. Vele éltem. És írtam is neki rendszeresen.

– Lehet, hogy ő adta meg valakinek a címét?

Ránéztem a férfira. Lassan kezdtem magam úgy érezni, mintha bűnöző lennék.

– Nem tudom – mondtam. – De nem hinném. Nem ismert itt senkit, főleg nem a kórházból.

– Vagyis úgy gondolja, hogy a feladó valaki a kórházból lehet? – folytatta Jeroult.

– Én… Nem tudom. Talán. Ki másnak lehetne információja arról, hogy a gyerekem életben van?

A felügyelő fürkészőn nézett rám, előrehajolt, kezét az előtte lévő asztallapon összekulcsolta, majd így folytatta:

– Nincs elég közvetett bizonyíték ahhoz, hogy vizsgálatot indítsunk a kórház ellen. Van egy legális halotti bizonyítványa és egy levél, ami a jóég tudja, kitől származik. Még az is lehet, hogy a barátnőjétől.

– Henny soha nem űzne velem ilyen kegyetlen tréfát – válaszoltam.

– A barátok néha változnak.

Megráztam a fejem. Hirtelen úgy éreztem, mintha nem kapnék levegőt. Hogy tényleg Henny állna a háttérben… Így akart volna a maga sajátos módján idehívni, hogy segítsek neki?

Elképzelhetetlen! Mélyeket lélegeztem. Ilyesfajta gondolatokat most egyszerűen nem engedhetek meg magamnak.

– Szóval akkor semmit sem tehet értem? – kérdeztem, és éreztem, ahogy ismét felgyülemlik bennem a harag. – Akkor sem, ha itt ez a levél, amelyben azt állítják, hogy bűncselekmény történt? Mi van például az ujjlenyomatokkal? – Ezt már majdnem üvöltöttem, egyszerűen képtelen voltam uralkodni magamon.

– Madame, ön megkapta a halotti bizonyítványt az orvosától – próbált lecsillapítani a felügyelő, de a szívem oly vadul kalapált, hogy már nem voltam ura önmagamnak.

– A halotti bizonyítvány téves információkat is közölhet, erre még nem gondolt? – kiabáltam. – Az orvos is hibázhatott. Vagy…

– Madame! – kiáltott fel Jeroult. – Kérem, nyugodjon meg! Egyelőre nem tehetek mást, mint hogy felveszem a jegyzőkönyvet.

Fújtatva néztem a férfira, és azon tűnődtem, ő vajon hogyan viselkedne az én helyemben. Vagy ha a felesége lennék, akkor sem foglalkozna a levéllel?

– De ne várjon tőlem sokat – folytatta. – Ez a levél nagy valószínűséggel egy nagyon rossz tréfa, semmi több. Emellett nem tartalmaz számunkra releváns információkat. Nálunk hagyhatja, de…

– Nem szükséges – mondtam gyorsan, és megpróbáltam összeszedni magam. A legkevésbé sem akartam az utolsó reménységemet megfogalmazó levelet, az egyetlen bizonyítékot egy olyan rendőr kezébe adni, aki szemernyi érdeklődést sem mutat a nyomozás iránt. Aki viccet csinál belőle.

– Felejtse el az egészet! Viszontlátásra! – mondtam, majd az ajtóhoz siettem. A hátam mögött még hallottam, hogy a felügyelő mond valamit, de már nem foglalkoztam vele.

Zavartan, dühösen és tehetetlenül csörtettem ki a szobából, majd a rendőrőrsről. Egész testemben remegtem, dühömben még a pultnál álló rendőrtől is elfelejtettem elköszönni. Annyira reszketett a kezem, hogy a levél kicsúszott belőle, és a hóba esett. Gyorsan felvettem, és a táskámba rejtettem.

– Kisasszony? – szólított meg egy hang a hátam mögül. Amikor megfordultam, egy sötét hajú férfit pillantottam meg, aki barna nadrágot és egy bézs színű kabátot viselt, nyakában egy sállal. – Elnézést kérek, hogy megszólítom, de hallottam, miről beszélt a rendőrségen.

Kérdőn vontam fel a szemöldököm. Vajon mennyit hallhatott? Hiszen a felügyelő becsukta maga mögött az ajtót.

– Nem tudom, mire gondol – válaszoltam, legbelül felkészülve a védekezésre.

– A gyermeke. Talán én tudok segíteni, ha a rendőrség nem is.

– Hallgatózott? – kérdeztem felháborodva.

Mosoly suhant át az idegen arcán. Mintha Darren huncutságát véltem volna felfedezni benne. De most egyáltalán nem bírtam volna elviselni Darrent, sem ezt az alakot, ezért aztán gyorsan elhessegettem.

– Mondjuk úgy, hogy hallottam, amikor arra jártam. A rendőrőrs ajtói nem túl vastagok, és a legtöbbjük nem záródik rendesen. Különben is, a hangját nehéz volt nem meghallani.

Az arcom hirtelen lángolni kezdett.

– Én… Én nem úgy értettem…

– A helyzetéből adódóan meg tudom érteni, miért lett olyan éles a hangja. A helyi zsaruk nem szeretik a túl bonyolult feladatokat. Nem úgy, mint a független nyomozók, mint például én.

– És mi dolga volt a rendőrségen? – kérdeztem gyanakodva.

– Olykor hasznát veszik a szolgálataimnak. Nem sok rendőr van, aki ért a gengszterekhez. Vagy akár az eltűnt személyek felkutatásához. Merthogy valami ilyesmiről van szó, nem igaz? Az ön gyermeke is eltűnt.

– A fiam meghalt – válaszoltam. – Legalábbis a halotti bizonyítvány szerint.

– Na igen, ez kissé bonyolítja a dolgot – mondta az idegen, és a nadrágzsebébe dugta a kezét. – Ön azonban láthatóan nem hisz ebben. És egyáltalán nem tűnik bolondnak.

– Ehhez magának semmi köze – feleltem, és hátat fordítottam neki. Már így is túl sokat árultam el ennek a furcsa fickónak.

– Várjon! – szólt utánam, és mellém lépett. Aztán előhúzott egy darab papírt a nadrágzsebéből. – Tessék, csak hogy ne gondoljon szélhámosnak, aki ki akarja használni a helyzetét.

A papír egy névjegykártya volt, rajta a Luc Martin név állt. A címhez tartozó környék számomra ismeretlen, soha nem jártam még arrafelé.

– Keressen fel bátran, ha mégis segítségre volna szüksége! Még egyszer elmondom, a rendőrség nem old meg semmit, függetlenül attól, hogy mi a konkrét eset. De vannak más módszerek is az információszerzésre.

Jeges borzongás futott át rajtam. Hogyan nézne ki az az információ? És vajon honnan tudna információt szerezni? Úgy éreztem, nem teljesen tisztességes úton járna el.

– Köszönöm, majd meggondolom – válaszoltam, és már éppen indultam volna, amikor azt mondta:

– Egy pillanat, kisasszony.

Megdermedtem.

– Melyik orvos végezte a halotti szemlét? Talán utána kellene kérdeznie.

– Hogyan, kérem?

– Hallottam, hogy a halotti bizonyítványról beszéltek. Valakinek ki kellett állítania.

A szavak a torkomon akadtak. Ez meg miért érdekli őt? És vajon mit hallott még? Komolyan nem lehetett volna egy jól szigetelt ajtó mögött végezni a meghallgatást? Bárki megtudhatta volna, miről folyt a diskurzus a rendőrökkel?

– Igen, van halotti bizonyítvány – erősítettem meg. – A rendőrség emiatt nem hajlandó semmit sem tenni. Azt mondják, ez egyértelművé teszi a dolgot.

– És mi az, ami ez ellen szól?

– Egy névtelen levélíró állítása, hogy a gyerekem még életben van.

A férfi összepréselte az ajkát, majd bólintott.

– Ha nem is akarja igénybe venni a szolgáltatásaimat, legalább hadd adjak néhány jó tanácsot! Beszéljen az orvossal, aki a halotti bizonyítványt kiállította!

– Szóval csak úgy sétáljak be a kórházba, és kérdezzem meg?

– Igen, miért ne? Ő látta a fiát, és talán tud némi felvilágosítással szolgálni.

Kétkedve ráztam a fejem. Biztos voltam benne, hogy ugyanazt mondja majd, mint Sybille nővér és dr. Marais. Megfordultam, hogy elinduljak, de a lábam valahogy nem akart megmozdulni.

– Próbálja meg! – szólt utánam. – És ha ott sem talál válaszra, jöjjön el hozzám!

Szavai nem hagytak nyugodni. Fáztam, hangosan vacogtak a fogaim, de nem tudtam volna megmondani, hogy a hideg vagy a halotti bizonyítvány miatt reszkettem.

– Én… – kezdtem bele, de mire körülnéztem, a férfi már eltűnt.

A következő néhány órában a város utcáin bolyongtam. Lassan havazni kezdett, a finom hó újabb csillogó ruhába öltöztette a jeges tetőket. Hópelyhek rajzolták ki a cipőm nyomát a járdán.

Nem tudtam, hová mehetnék. És azt sem, mi zavart jobban össze: a rendőr kijelentése vagy az idegené, akinek a névjegykártyája most is a kabátzsebemben lapult.

Hihetek vajon neki? Tényleg van remény? És mit kezdjek azzal a tanácsával, hogy próbáljam megkeresni az orvost, aki a halotti bizonyítványt kiállította?

Bár lenne még valami bizonyítékom! Egy erősebb, ami a rendőrség figyelmét is felkelti.

Amikor az alkonyat halvány rózsaszínű fátyla az eget borította, úgy döntöttem, visszamegyek a panzióba. Korán sötétedett, és amikor megérkeztem Madame Rousselhez, már minden koromsötét volt. Fejemben száz meg száz kavargó gondolattal sétáltam át a főkapun.

Ahogy elővettem a kulcscsomót, megtorpantam. Egy alak vált ki az udvarra vetülő árnyékból, és lépett elém. A szívem megdobbant, amikor felismertem Monsieur Jouelle-t.

– Jó estét, Mademoiselle Krohn! – köszönt oda gúnyos meghajlással.

– Monsieur Jouelle – válaszoltam, és önkéntelenül is hátráltam egy lépést. Henny biztos beszélt vele, különben honnan tudta volna, hogy itt vagyok? – Mit akar?

– Úgy tűnik, jól áll önnek az új élet Amerikában – mondta, miután egy darabig fürkészőn nézett rám. – Különösen úgy, hogy a gyerek már nincs itt.

Mintha minden egyes szavával kést döfött volna a gyomromba… Mégis képtelen voltam elhinni, hogy Henny mindent elmondott neki. A megfelelő válasz után kutattam, mégis úgy éreztem, egyetlen hang sem jön ki a torkomon. A harag azonban tombolt bennem.

– A menyasszonyom mesélte, hogy visszajött – folytatta Jouelle. – Arra kérném, ne látogassa meg többé. Nincs jól, és a látogatása csak rontana az állapotán.

Zavartan megráztam a fejem.

– Henny nincs jól? Nekem nem mondott semmit.

– Nem akarta, hogy aggódjon. Henny és a maga érdekében is azt tanácsolom, maradjon távol a lakásomtól, megértette?

Hogy nem láthatom többé Hennyt? Mégis, mit képzel ez a pökhendi alak, hogy ilyesmit kér tőlem? És miért mondott Henny bármit is rólam?

– Henny a barátnőm – válaszoltam kissé tanácstalanul. – Sokkal régebb óta ismerem, mint maga, és ha nincs jól, segítek neki.

– Nincs szüksége a segítségére – vágott vissza. – És nincs szüksége olyan barátnőre, aki teljesen összezavarja. Maradjon távol a házamtól, vagy legközelebb magára hívom a rendőrséget zaklatásért és birtokháborításért!

Az ellentmondást nem tűrő kinyilatkoztatása után Jouelle elindult. Ahogy elhaladt mellettem, durván meglökte a vállam, ettől oldalra tántorodtam.

– Átkozott gazember! – motyogtam halkan, amikor eltűnt az ajtóban. Szerettem volna hangosan is kimondani, de féltem a reakciójától. És mi értelme lenne őt szidalmazni? Valószínűleg azt erősítené, amit amúgy is gondol rólam.

Fűtött az indulat, egész testemben remegtem, ahogy a panzió hátsó ajtaja felé léptem. Szerencsére a vendégek többsége ekkor még nem volt otthon, vagy ki sem bújt a szobájából. A szűk utcákba bekúszó nyirkos hideg a kocsmákba terelte az embereket. Örültem, hogy senki nem látott meg Jouelle-lel.

Ahogy a lépcsőházba értem, az egyik emeleti szomszédomba botlottam. Nem tudtam a nevét, de angolnak véltem, legalábbis a szavai alapján, amit angol akcentussal ejtett ki.

– Minden rendben, kisasszony?

– Igen, köszönöm, semmi baj – válaszoltam, miközben igyekeztem elfojtani a dühömet. – Csak borzasztó hideg van odakint.

– Igen, az időjárás mostanában nem könnyíti meg a dolgunkat – mondta a kalapját megkocogtatva. – Jó estét, kisasszony!

– Jó estét! – köszöntem el én is, majd felmentem a lépcsőn.

Dühösen hajítottam az ágyra a táskámat, és lerángattam magamról a kabátot. Gondolatban jól beolvastam Jouelle-nek, és egyre nőtt bennem a csalódottság érzése. Kizárt dolog, Henny nem kérte volna, hogy jöjjön ide, és távolítson el. Mégis mindent elmondott neki rólam. Elmondta, hogy visszajöttem Párizsba, hogy elveszítettem a gyerekemet, akit éppen most keresek.

Lehet, hogy tényleg komolyan kellene vennem a fenyegetését? Képes lenne rendőrt hívni? Kinézem Jouelle-ből. És az is világossá vált, hogy Henny képtelen tartani a száját, miután meglátogatom.

Az ágyhoz léptem, majd elővettem a levelet. Arra igazán nem számítottam, hogy még a rendőrség sem hajlandó segíteni. Ahogy az a felügyelő rám nézett… Biztos azt hitte, hogy teljesen elment az eszem. És a furcsa nyomozó, aki megkörnyékezett? Ő vajon képes lenne bármit is tenni az ügy érdekében?

Elővettem a névjegykártyát. Az ajánlata valahogy igen furcsának tűnt. Ki tudja, milyen emberek között mozog? Lehet, hogy csak a hozzám hasonló nők pénzére fáj a foga. Olyan szolgáltatásokat kínál, amelyek biztosan nem hoznak semmiféle eredményt.

Fejemet csóválva az éjjeliszekrényre tettem a kártyát.

7. FEJEZET

Hajnal óta csak fel-alá járkáltam a szobában. Fájtak a csontjaim, a térdem remegett, de nem tudtam rábírni magam, hogy akár csak egy pillanatra is leüljek. A fejemben kavarogtak a gondolatok, és attól tartottam, hogy végképp minden összekuszálódik, ha most elmegyek aludni, és nem tartom kontroll alatt őket.

Egyszerűen nem tudtam kiverni a fejemből a találkozást Jouelle-lel. Pedig jelenleg lenne ennél jobb dolgom is. Ki kell derítenem, mi van a gyerekemmel. Amióta dr. Marais-val beszélgettem, ez sürgetőbbnek tűnt, mint valaha. De éreztem, hogy valami nincs rendben Hennyvel. Hiszen ő mégis a barátnőm. Jouelle miért nem engedi, hogy segítsek neki? Lehet, hogy csak nem tudta elmondani, mi a baj, talán félt valamitől. Lehet, hogy a vőlegényétől is retteg.

Meg kell találnom a módját, hogy segítsek neki, és újra beszélhessek vele. Ki kell derítenem, vajon Jouelle elmondja-e neki, hogy itt járt nálam. És mint a barátnője azt is tudni akartam, hogy vajon ő is ugyanúgy vélekedik-e, mint ahogy azt a férfi állítja.

Lehet, hogy abszurd ötletnek tűnt, de a színház volt az egyetlen hely, ahol a közelébe férkőzhettem. Jouelle megtiltotta, hogy még egyszer betegyem a lábam a házába, de a színházból nem tilthatott ki. És honnan tudhatna a jelenlétemről, ha elvegyülök a közönség soraiban?

Nem ismertem a Folies Bergère táncpróbákkal kapcsolatos menetrendjét, és azzal is tisztában voltam, hogy nem sétálhatok be csak úgy. Bár ahogy Jouelle leteremtett, úgy a személyzetet is utasíthatja, hogy távolítson el, ha Hennyvel akarok beszélni. Ezért valami mást kellett kitalálnom. Amúgy is régóta meg akartam nézni, hogy játszik a barátnőm a színpadon. Reméltem, hogy felismer majd a tömegben, és utána odajön hozzám.