Jack Campbell

Rendíthetetlen

Az elveszett flotta I.

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John G. Hemry writing as Jack Campbell: The Lost Fleet: Dauntless

Fordította: Tamás Gábor

Szaklektor: Sántha Gergely

Borítófestmény: Sallai Péter

Borítótipográfia: Kühne Andrea

Tördelte: Kühne Andrea

Copyright © John G. Hemry writing as Jack Campbell

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2015

Hungarian edition © Gabo, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-187-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Christine és Larry Maguire-nek.

Jó emberek és jó barátok, akik gazdagabbá tették az életünket azzal, hogy itt vannak.

S.-nek, mint mindig.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás vagyok a szerkesztőmnek, Anne Sowardsnak nagy értékű támogatásáért és munkájáért, valamint az ügynökömnek, Joshua Bilmesnak, ihletett javaslataiért és segítségéért. Köszönöm továbbá Catherine Asarónak, J. G. (Huck) Huckenpöhlernek, Simcha Kuritzkynak, Michael La Violette-nak, Aly Parsonsnak, Bud Sparhawknak és Constance A. Warnernak javaslataikat, hozzászólásaikat és ajánlásaikat.

A fordító köszönetet mond Sántha Gergelynek a katonai szaknyelv hitelességének ellenőrzésével kapcsolatos segítségéért.

EGY

A szellőzőrendszer nyílásain át befújó hideg levegőn még mindig érezni lehetett a túlhevült fém és az elégett felszerelés csípős szagát. Robbanás távoli visszhangjai szűrődtek be a kabinjába, és a hajó megremegett. A zsilipajtó túloldaláról rémülten kiabáló beszédhangokat és sietős léptek zaját lehetett hallani. Ő mégsem mozdult meg, mert tudta, ha az ellenfél folytatja a támadást, már szólna a riadó, és nem csak egyetlen találatot szenvedett volna el a hajó. Ráadásul támadás ide vagy oda, neki nem volt harcálláspontja, nem volt elvégzendő feladata.

Keresztbe tett karral ült a kopott, kicsiny kabinban, kezét a hóna alá dugta a belsejét gyötrő hideg ellen, ami mintha soha nem szűnt volna. Hallotta a hajó és legénysége zajait, és amíg a zsilipajtó zárva maradt, úgy tehetett, mintha ez a hajó az a hajó lenne, amelyet ismert, a legénység azokból az emberekből állna, akikkel együtt szolgált. Ám azok a hajók és azok az emberek eltűntek, ahogy neki magának is ezt kellett volna tennie.

Megmoccant kissé, még jobban ökölbe szorította kezét a belsejében feltámadó hideg miatt, ahogy egyik térde súrolta a kabinja büszkeségét jelentő kicsinyke asztal durva élét. Meredten nézte, és igyekezett felfogni, mit jelent ez. A jövőnek simának kellene lennie. Simának, tisztának és fényesnek. Nem lenne szabad durvábbnak és kopottabbnak lennie a múltnál. Ezt mindenki tudja. Na persze, a háborúknak sem szokása láthatóan a végtelenségig tartani, egyre csak folyni és folyni, kiszívni minden simaságot és fényességet egy olyan jövőből, ami immár csakis a hatékonyságot tudja megengedni magának.

– Sorhajókapitány úr, várják a siklódokknál.

Beletelt egy másodpercbe, mire felfogta a bejelentés értelmét. Mit akarnak tőle ott? Ám a parancs az parancs, és ha most lemond a fegyelem jelentette rendről, akkor még az is kiderülhet, hogy egyáltalán nem maradt semmije. Sóhajtott egy nagyot, aztán felállt, lába merev volt a benti és kinti hidegtől. Mielőtt kinyitotta a zsilipajtót, még összeszedte magát, nem akart szembenézni az odakintiekkel, ám végül kitárta és elindult.

A Rendíthetetlen nevű szövetségi csatacirkáló folyosóin hemzsegett a legénységi állomány és a tisztek kovásza. Utat engedtek neki elhaladtában, így közvetlenül előtte és mögötte varázslatos módon megnyíló és összezáruló szűk ösvény jött létre, ahogy kitartóan gyalogolt a siklószint irányába. Szándékkal nem nézett sehová, csakis egyenesen előre, nem látta az emberek arcát. Jól tudta, mi tükröződne rajtuk. Látta már a reményt és a csodálatot, és nem értette, mint ahogy nem is vágyott rá. Jól tudta, most gyötrelem és kétségbeesés egészíti ki a csodálatot, és még annyira se vágyott ezekre az arcokra, mint korábban. Mintha ezzel cserbenhagyná őket, pedig soha nem ígért nekik semmit, és nem is állította, hogy bármi több lenne annál, mint ami valójában.

A tömeg egyszerre besűrűsödött előtte, és kénytelen volt megtorpanni. Egy ifjú tiszt hátrapillantott és meglátta.

– Geary kapitány! – kiáltott föl, arcán minden ésszerűséget nélkülöző remény. A nő arcának egyik oldalát zsíros hidraulikafolyadék foltja csúfította el, karján vékonyka kötés a nemrég lezajlott csata nyomaként. Egyenruhájának ujján, a sérülés körül perzselődés nyomai.

Geary pontosan tudta, hogy mondania kellene valamit neki, de fogalma sem volt arról, mi lehetne az.

– Siklódokk – jelentette ki végül.

– Errefelé nem jut el oda, kapitány úr – közölte lelkesen a hadnagy asszony: a fáradtság lefoszlott róla, és észre sem vette, hogy Geary egyáltalán nem reagál rá. Váratlanul feltámadt lelkesedésétől elképesztően fiatalnak látszott, és Geary csak még öregebbnek érezte magát tőle. – Amíg kijavítjuk a csata utáni károkat, addig le van zárva. Érezte az utolsó lökést? Ki kellett vetnünk néhány üzemanyagcellát, mielőtt felrobbannak. De nemsokára megint készen állunk majd. Még nem győztek le minket. Igaz? Az nem lehet.

– El kell jutnom a siklódokkba – ismételte Geary lassan.

A hadnagy asszony pislantott néhányat.

– A siklódokk. Menjen le két szintet, utána egyenesen. Annak járhatónak kell lennie. Örülök, hogy találkoztam magával, kapitány úr.

A hangja elcsuklott az utolsó mondatnál.

Örül, hogy találkozott velem? – értetlenkedett magában Geary. A harag egy pillanatra feltoluló forrósága birokra kelt a belsejét uraló jegességgel. Miért? Ezzel együtt csak biccentett, és színtelen hangon annyit mondott:

– Köszönöm.

Le a létrán két szintet, aztán megint előre: egyedül haladt át a tömegen, ami továbbra is szétvált, aztán összezárult a léptei nyomán. Hiába igyekezett semmit sem észrevenni, most már el-elkapott egy-egy arcot – arcokat, amelyeken ugyanaz a gyötrelem ült és ugyanolyan esztelen derűlátás ragyogott fel Geary láttán.

Bloch admirális a siklókikötő bejáratánál várta, mellette a törzsfőnöke és más tisztek kis csoportja. Bloch intett Gearynek és odébb vonult vele, hogy négyszemközt beszélhessenek. Bloch nem annyira kétségbeesettnek, inkább döbbentnek tetszett a nemrég lezajlott csatát követően, mint aki még mindig nem fogta fel teljesen, mi is történt az előbb.

– A szindikátusi vezetőség elfogadta a tárgyalási ajánlatot. Ragaszkodnak hozzá, hogy az összes zászlóstiszt személyesen vegyen részt. Nem vagyunk abban a helyzetben, hogy ne tegyünk eleget ennek a követelésnek.

Tompán csendült a hangja: igencsak eltért attól a zengő lelkesedéstől, amihez Geary már hozzászokott. A tekintete is tompán járt körbe.

– Ezzel távollétünkben maga a rangidős tiszt, kapitány úr.

Geary a homlokát ráncolta. Ez egészen eddig meg sem fordult a fejében. A rendfokozatban betöltött ideje attól a naptól kezdve számít, amikor előléptették korvettkapitánnyá. Márpedig az nagyon régen volt. A rangidősség pedig felelősséggel jár együtt.

– Nem tu…

– Igen. – Bloch admirális vett egy nagy levegőt. – Kérem. Kapitány úr. A flottának szüksége van magára.

– Admirális úr, tisztelettel…

– Geary sorhajókapitány, nem hibáztatom, ha esetleg megfordul a fejében, nem járt-e volna jobban, ha nem találjuk meg. Azt gondoltam, sokan gondoltuk úgy, hogy ez szerencsés előjel. – Bloch egy pillanatra lehunyta a szemét. – Most pedig olyasvalakire kell hagynom a flotta irányítását, akiben megbízom.

Geary elfintorodott. Legszívesebben ordított volna az admirálissal, elmondta volna neki, hogy az, akit a flotta parancsnokságával akar megbízni, nem az, aki most előtte áll, és hogy az az ember soha nem is létezett. Csakhogy – ezt most már jól látta – Blochnak nem egyszerűen tompa volt a tekintete. Hanem élettelen. Végül aztán lassan bólintott.

– Értettem, admirális úr!

– Csapdába estünk. Ez a flotta a Szövetség utolsó reménye. Ezt nyilván maga is tisztán látja. Ha történik valami… tegyen meg mindent, amit csak tud. Ígérje meg!

Geary ismét legyűrte a késztetést, hogy ordítva tiltakozni kezdjen. Azonban túlságosan is nehéz feladat lenne megtörni a jeget a bensőjében, és makacs kötelességtudata miatt nem utasíthatta vissza Bloch admirális kérését.

– Úgy lesz.

– A Rendíthetetlen… jól figyeljen, kapitány úr! – Bloch odahajolt hozzá, és még az eddiginél is halkabbra fogta. – A Rendíthetetlen fedélzetén van a kulcs. Megértette? Kérdezze csak Desjani kapitány asszonyt! Ő majd elmagyarázza. Ennek a hajónak haza kell jutnia. Mindegy, hogyan. A hiperhálókulcsot haza kell juttatni a Szövetségnek. Ha ez sikerül, akkor még van esély, akkor nem veszítettük el hiába az embereket és a hajókat. Ígérje meg, Geary kapitány úr!

Geary csak nézett rá, nem értette a dolgot, és zsibbadtsága ellenére is döbbenten hallgatta az admirális esdeklését. Hiszen nem ő lesz örökre a parancsnok. Bloch tárgyal a szindikátusiakkal, aztán visszatér és visszaveszi a parancsnokságot. Neki nem kell semmiféle részletet megtudnia holmi „kulcsról” a Rendíthetetlen fedélzetén, aminek köze lehet a csillagok közötti utazás egy olyan módszeréhez, mely még az ő idejében alkalmazott, rendszerközi, fénysebességnél gyorsabb ugrásoknál is sebesebb közlekedést tesz lehetővé.

– Értettem, admirális úr.

– Rendben. Köszönöm. Köszönöm, kapitány úr. Tudtam, hogyha van valaki, akire számíthatok, akkor maga az.

Ha Geary arcán látszott is valami abból, amit az admirális kijelentése nyomán érzett, Bloch nem adta jelét, hogy észrevette.

– Megteszek minden tőlem telhetőt, de ha a legrosszabb következne be… – Bloch egy másodpercre elhallgatott. – Ha tudja, valahogy mentse meg mindazt, ami megmaradt ebből a flottából.

Visszaterelte Gearyt a többiekhez, és közben hangosabban, hogy mások is hallják, azt mondta:

– Távollétemben Geary kapitány úr a flotta parancsnoka.

Mindenki felé fordult. A fiatalabb tisztek arcán meghökkenés és lelkesedés látszott, az idősebbek közül néhány kétkedve fogadta a hírt, ahogy a jelenlévők félhangos mormogással jelezték, hogy megértették az admirális parancsát.

Geary a hivatalos tisztelgésre emelte a kezét, amit mindig is ismert, viszont ennél a flottánál eddig nem látott senkitől. Nem tudta, mikor szűnt meg a tisztelgés a megszokott katonai tiszteletadás lenni a szövetségi flottánál, de ő bizony nem hajlandó egyszerűen csak búcsút inteni egy feljebbvalónak. Bloch viszonzásul rozsdás, tessék-lássék tisztelgést mutatott be, majd megfordult és gyorsan végigment a bejárati folyosón a várakozó sikló irányába, nyomában néhány idősebb tiszttel.

Geary mozdulatlanul, csupán tekintetével követte a távozó siklót, és közben azon töprengett, mit is kellene most éreznie. Parancsnokság egy egész flotta fölött. Illetve a fölött, ami megmaradt belőle. Egy flottatiszt pályafutásának megkoronázása. Az ő esetében ez természetesen csak egészen rövid ideig tart. Akármennyire rosszul is állnak a dolgok, senki nem akarhatja valóban azt, hogy ő legyen a parancsnok. Bloch admirális csupán gesztust tett a híres Geary kapitány, „Black Jack” Geary felé, jelképes megtiszteltetésben részesíti, mielőtt visszatér az elért megállapodással, bármi is legyen az. Meglehet, a tárgyalás némi időt vesz igénybe, de Geary maga is ismerte a Szindikátus Világok képviselőit, dolga is akadt velük, és bár soha nem kedvelte a szindikátusiakat, biztos volt benne, most inkább megállapodásra törekszenek, mint hogy szembenézzenek a veszteséggel, amelyet a csapdába esett szövetségi flotta okozna nekik haláltusájában.

Csak most ébredt rá, hogy az ott maradt tisztek mind őt nézik, arckifejezésük más és más, attól függően, mivel viaskodik a várakozás. Szembefordult a csoportjukkal, és bólintott.

– Végeztem.

Két ember kivételével, akik megtorpantak és megpróbálták sután tisztelegve jelezni, vették a parancsot, mindenki megfordult, hogy menjen. Geary viszonozta a tisztelgésüket, közben azon járt az esze, miért és mikor mentek ki az efféle dolgok a divatból.

Aztán csak állt ott, nézte a többiek távozását, nem tudta, mihez kezdjen most. Hol van egy helyettes flottaparancsnok helye? Esetleg a Rendíthetetlen hídján? Miközben mindenki őt figyeli, és igazából senkinek semmi dolga.

Ugyan, mit számít, hová megyek most? Ha kell, akár a kabinomból is adhatok parancsot, de úgysem kell majd, és ha még kellene is, ugyan mit tennék akkor? Minden, amit ismertem, mindenki, akit ismertem, nincs már többé. Rettenetesen fáradt vagyok. Majdnem egy teljes évszázadot töltöttem életben tartó hibernációban, átaludtam a barátaim halálát, és még így is fáradt vagyok. A fenébe az egésszel!

Visszatért a kabinjába, leült az eldolgozatlan szegélyű asztalhoz, és megpróbált újra nem nézni, nem gondolni semmire. De képtelen volt rá, hiszen most már feladatot kapott. Jó néhány percig ült ott, aztán mozgásra ösztökélte a kötelességtudat berögzült szokása. Hunyorogva szemügyre vette az asztal mellett elhelyezett kommunikációs panelt, ügyelve arra, hogy a megfelelő gombokat nyomja meg.

– Híd, itt Geary kapitány. Helyettes flottaparancsnok. Kérem, értesítsenek, amikor a flotta siklói odaérnek a szindikátusi csatahajóhoz.

– Értettem. – A képernyőn látható matróz buzgón bólogatott, pillantásából csak úgy sütött az ámulat, amiért saját szemével láthatja Gearyt. – A találkozás előzetesen becsült időpontja tizenöt perc múlva esedékes.

– Köszönöm.

Sietve lekapcsolta a képernyőt, kedvét szegte a férfi kendőzetlen bálványozása. Megpróbált visszasüllyedni a zsibbadtságba, ám a kötelességtudat belevájta sarkantyúját az oldalába, és csak nem hagyta nyugton. Nem küzdött tovább ellene, inkább a kapcsolók felé nyúlt. A zászlóshajó műveleti rendszere először megmakacsolta magát, és nem engedte, hogy belepillanthasson a flotta állapotáról szóló legutolsó jelentésbe, azonban valahol megkaphatta az értesülést, hogy immár Geary a helyettes flottaparancsnok, és vonakodva ugyan, de megadta neki a szükséges hozzáférést. Geary lassan, módszeresen olvasta végig a hajók listáját, és érezte, ahogy végre belémar a fájdalom a belsejében lévő közönybe. Mennyi hajó veszett oda! Mennyi sérült van a megmaradtak között! Nem csoda, hogy Bloch admirális elment a megadás feltételeiről tárgyalni a szindikátusiakkal.

– Kapitány úr! Jelentem, a siklóink elérték a szindikátusi zászlóshajót.

– Köszönöm.

Nem akart belegondolni abba, hogyan terelik végig az admirálist az ellenséges hajón, hogy aztán könyörögve, porhintéssel kicsikarjon valamiféle engedményeket a diadalmas ellenségtől. Gearynek soha nem tetszett, ahogy bánnak a szindikátusiak a sajátjaikkal, arról nem is beszélve, mihez kezdenek másokkal. Azonban lehetett velük értelmes beszélgetést folytatni.

– Ka-kapitány úr! Hí-híradószolgálat, jelentkezem!

A képernyőre sandított. Egyetlen másik tisztet sem látott még ennyire felkavart lelkiállapotban. Nagyon megrázta valami.

– Hallgatom.

– E-egy… üzenet… A szindikátusi zászlóshajóról jött. Kapitány úr. E-elküldték az összes egységünknek.

Mutassa!

A tiszt képe szertefoszlott. Geary megpillantotta Bloch admirálist és a többi szövetségi főtisztet egy válaszfal mellett, minden bizonnyal a szindikátusi csatahajó belsejében. A kép kinyílt, megmutatta, hogy ez egy siklódokk, és kiderült, hogy ott áll egy szindikátusi tisztviselő is a szokott tökéletes szabású egyenruhájában, csillogó rendfokozati jelzésekkel és egy ügyvezető azonnal felismerhető dölyfével, szemben a kamerával.

– Szövetségi flotta, az admirálisuk eljött hozzánk „tárgyalni” a megadás feltételeiről.

Az ügyvezető intett.

Gearynek kiszáradt a szája, ahogy a szindikátusi különleges alakulatok tagjai előreléptek, szövetségi tisztenként egy, és közvetlen közelről tüzet nyitottak Bloch admirálisra és a többiekre. Bloch és néhány társa is igyekezett vigyázzban állni, azonban végül összerogytak, egyenruhájukat vér szennyezte. Másodperceken belül az összes szövetségi főtiszt mozdulatlanul és kétségtelenül holtan hevert a padlón.

A szindikátusi ügyvezető hanyagul a holttestekre mutatott.

– Nincs miről „tárgyalni” korábbi vezetőikkel. Bárki más, aki megpróbál „tárgyalni”, hasonlóképpen végzi, mint ezek a bolondok. Mindazok a szövetségi hajók és tisztek, akik feltétel nélkül megadják magukat, tisztességes bánásmódban részesülnek. Semmiféle vitánk nincsen mindazokkal, akiket az ezekhez hasonló megtévedt vezetők kényszerítettek harcba szállni ellenünk. – Gearynek döbbenete ellenére is eszébe jutott, hogy vajon a szindikátusi ügyvezető tisztában van-e azzal, mennyire őszintétlennek hangzik ez a kijelentés. – Azonban mindazok, akik megkísérelnek „tárgyalni”, meghalnak, habár talán nem annyira gyorsan, mint az admirálisuk. Egy órájuk van megadni magukat. Ezután megindítjuk a támadást, és szétzúzzuk az ellenállókat.

Geary meredten nézte a képernyőt még azután is, hogy eltűnt a kép, és ismét megjelent a híradótiszt. Kétségbeesetten bámult vissza Gearyre. Azt ő is tudta, hogy a szindikátusiak nem ismernek kegyelmet, de soha nem hallott még arról, hogy ilyesfajta rémtetteket hajtanának végre. Mint sok más dolog, amivel eddig találkozott, úgy tűnt, a szindikátusiak is megváltoztak ez alatt a hosszú háború alatt, és egyáltalán nem előnyükre.

Beletellett egy-két másodpercbe, mire felfogta, hogy többé már nem csak ideiglenesen helyettesíti a flotta parancsnokát. Egy olyan flottáét, amelyet megtizedeltek és csapdába ejtettek, s most nyomasztó fölényben lévő ellenséggel néz szembe. Egyetlen órányi haladékkal. És itt van ez a híradótiszt meg számtalan másik hozzá hasonló ember, akik abban reménykednek, azért fohászkodnak, hogy majd ő valahogy tesz valamit.

Vett egy nagy levegőt, jól tudva, a megmentése óta érzett üresség most segít neki megőrizni az uralmat arcvonásai fölött.

– Kapcsolja a kapitány… – Milyen nevet is mondott Bloch admirális? – asszonyt! Desjani kapitányt. Most!

– Értettem, kapitány úr! A hídon van, kapitány úr!

A hídon. Gearynek későn jutott eszébe, hogy Desjani a Rendíthetetlen parancsnoka. Találkoztak már? Nem emlékezett rá.

Néhány pillanat és Desjani kapitány arca tűnt fel a képernyőn. Talán középkorú lehetett, az idő, a tapasztalatok, és a nemrégiben véget ért, katasztrofális kimenetelű csata megpróbáltatásai mind otthagyták nyomukat a vonásain, ezért Gearynek esélye sem volt megítélni, hogyan festene békés és nyugodt helyen és időben.

– Úgy értesültem, beszélni kíván velem.

– Kapitány asszony, látta a nemrég érkezett szindikátusi üzenetet?

A nő nyelt egyet, mielőtt válaszolt.

– Igen. Az összes hajónak elküldték, ezért minden egység parancsnoka látta.

– Tudja, miért ölték meg a szindikátusiak Bloch admirálist?

– Mert lelketlen mocskok – vicsorogta Desjani.

Gearybe belenyilallt a harag.

– Ez nem magyarázat, kapitány asszony.

A nő egy pillanatig meredt rá, majd válaszolt.

– Lefejezték a vezetőségünket, Geary kapitány. Parancsnokló tábornok nélkül egy szindikátusi flotta megbénulna, és abból indulnak ki, hogy mi is hasonlóan viselkedünk majd. El akarják venni a harci kedvünket azzal, hogy megmutatják a mészárlást, továbbá, ha nyíltan végeznek a vezetőinkkel, igyekeznek gondoskodni arról, ne tudjuk megszervezni a további ellenállást velük szemben.

Geary először meg sem tudott szólalni.

– Desjani kapitány asszony, ennek a flottának van parancsnoka.

A nő arckifejezése megváltozott, elkerekedett a szeme.

– Maga a parancsnok?

– Bloch admirális úr ezt mondta. Azt hittem, maga is értesült erről.

– Tájékoztattak róla, de… nem tudtam, mi lesz a válasza rá, Geary kapitány úr. De ugye elvállalja a parancsokságot? Hála érte az élő csillagoknak! Erről értesítenem kell a többi hajót is. Épp a megbeszélést követtem figyelemmel arról, mit is kellene tennünk, amikor jelezték, hogy keressem.

Ahogy a Desjani mondataiból fakadó következtetések eljutottak a tudatáig, Gearynek kiment a fejéből mindaz, amit ezek után mondani tervezett.

– Megbeszélést? Miről tart a többi hajó kapitánya megbeszélést?

– Hogy mihez kezdjünk. Arról beszélgetnek és vitatkoznak, mit kellene tenni Bloch admirális úr és a többi zászlóstiszt halála után.

– Hogy mit csinálnak? – A Geary bensőjét borító jégréteg meghasadt. – Őket talán nem értesítették arról, hogy az admirális úr engem helyezett a flottaparancsnoki beosztásba?

– De igen… parancsnok úr.

– És egyikük se vette fel a kapcsolatot a zászlóshajóval, feladatvételre?

Desjani arca, amely egészen eddig ragyogott a reménytől, most egy másik érzelmet tükrözött, a tapasztalt tiszt óvatossága látszott rajta, akinek a főnöke épp arra készül, hogy kilépjen a legközelebbi zsilipajtón.

– Ööö… nem. Semmilyen híradást nem címeztek a zászlóshajónak.

– Arról beszélgetnek, hogy mit tegyenek, és még csak nem is léptek kapcsolatba a zászlóshajóval?

Egyszerűen nem fért ez a fejébe. Egy dolog elhagyni a tisztelgés szokását, de hogy az egyes hajók kapitányai tudomást se vegyenek az elöljárójuk jelenlétéről? Mi történt azzal a szövetségi flottával, amit ő ismert? Desjani kapitány asszony az arcát figyelte, várta a kitörést, mert biztos volt benne, hogy most az következik. Ám Geary inkább magára erőltetett nyugalommal kezdett beszélni, ahogy valahonnan lénye mélyéről előtörtek a megfelelő szavak, hogy életre keltett ősrégi hangfelvétel módjára lecsévélődjenek az orsóról.

– Kapitány asszony, kérem, lépjen kapcsolatba a hajók parancsnokaival. Tájékoztassa őket, hogy a flottaparancsnok parancsnoki gyűlést tart nekik a zászlóshajón.

– Alig egy óránk maradt a szindikátusiak határidejéig, kapitány úr.

– Tisztában vagyok vele, Desjani kapitány asszony.

És egyre inkább azzal is, hogy meg kell mutatnom ezeknek az embereknek, én vagyok a parancsnok, mielőtt még szétesik ez az egész flotta, ráadásul meg is kell ismernem őket, nehogy valami fontos dologban hozzak súlyosan elhibázott döntést. Túlságosan is keveset tudok itt mindenről.

– Bloch admirális úr megmutatta a tanácstermét. Azt mondta, virtuális gyűlést tud ott tartani az összes kapitánya részvételével.

– Ez így van. Az ehhez szükséges adathálózat továbbra is működőképes a flottán belül.

– Nagyszerű. Tíz perc múlva legyen mindenki a tanácsteremben, továbbá öt perc múlva egyesével jelentsék, hogy vették a parancsot. Ha valaki megpróbálja elsunnyogni, közölje velük, hogy a megjelenés kötelező.

– Értettem.

Csak most ébredt rá, nem kis lelkiismeret-furdalással, hogy semmiféle különösebb tiszteletet nem mutatott a kapitány felé, pedig a saját hajóján ugráltatja éppen. Valamikor régen, amikor vele művelték, nagyon utálta az ilyesmit. Erről nem szabad elfeledkeznie.

– Köszönöm, kapitány asszony. Kérem, beszélgessünk néhány mondatot a zászlóstisztek tanácsterme előtt… nyolc perc múlva.

Ha jól emlékezett rá, akkor a tanácsterem körülbelül ötpercnyi sétára volt a kabinjától. A fennmaradó három percét arra használta, hogy ismét lehívja a flotta állapotjelentését, majd meredten nézte a szövetségi flotta alakzatát, fejben sorra vette, mennyire sérültek az egyes hajók. Ami korábban kötelességből végzett szellemi gyakorlat volt, az most feladattá vált, hogy három perc alatt a lehető legtöbb részletet megjegyezze. Észrevette, hogy a jelentésből hiányzik valami. Valami, aminek ott kellene lennie, és bele is írta, aztán még nézte egy ideig a képernyőt, próbálta felfogni, miért nem áll össze az egész értelmes egésszé.

Újra végig a Rendíthetetlen folyosóin, újra a legénység felé forduló arccal. Eszébe jutott, mit ígért Blochnak, és megpróbált olyannak mutatkozni, aki tudja, mit csinál. Ő is volt valamikor kezdő tiszt, úgyhogy réges-rég elsajátította már a módját. Nem tudta, mi mást tanulhatott meg még, aminek most a hasznát veheti.

A zászlóstisztek tanácsterme előtt szövetségi tengerészgyalogos állt vigyázzban. Geary megjelenésekor tisztelgett. A mozdulat egy pillanatra meghökkentette, ám aztán eszébe jutott, ha van olyan fegyvernem, amelyik megőrzi a régi hagyományokat, hát akkor a tengerészgyalogosoké az.

Előlépett Desjani kapitány asszony.

– Kapitány úr, az összes hajó parancsnoka jelen van.

Geary a tanácsterem felé sandított, amely innen egészen üresnek tűnt.

– Az összes.

– Igen, kapitány úr. A többségük örült a parancsa kézhezvételekor – tette még hozzá sietve Desjani.

– Örült. – Persze hogy örültek. Nem tudták, mit is kellene tenni. Most viszont fordulhattak hozzá. Desjani is mintha legalább egy évtizedet ledobott volna magáról, mióta Geary közölte vele, hogy övé a parancsnokság.

Várja a hőst, hogy megmentse őket, gondolta keserűen. De ez így nem tisztességes. Mindazok után, amin keresztülmentek…

Eszébe jutott a belsejében tátongó űr, hogyan érezte magát ő, és eltöprengett, miféle űrt érezhetnek a többiek most, hogy az egész világuk éles fordulatot vett. Fürkész pillantást vetett a Rendíthetetlen kapitányára, megpróbált a nőből sugárzó kimerültség mélyére látni.

– Milyen formában vannak?

Desjani összevonta a szemöldökét, mint aki nem egészen érti a kérdést.

– Leadták a hajójukat ért sérülésekről szóló jelentést. Kapitány úr elérheti a…

– Már megnéztem. Nem a hajójukra gondoltam. Beszélt velük. Gondolom, ismeri őket. Milyen formában vannak ők?

A nő tétovázott.

– Mindenki látta a szindikátusiak üzenetét.

– Ezt már mondta. Most a véleményére vagyok kíváncsi a hajók parancsnokairól. Legyőzték őket?

– Nem győztek le minket! – Ám a mondat vége elhalt, és Desjani tekintete egy pillanatra a fedélzet felé rebbent. – Csak… fáradtak. Mindannyian fáradtak vagyunk. Azt gondoltuk, ez a támadás a szindikátusi szülőbolygó ellen végre a mi oldalunkra billenti a mérleget, végre véget vet ennek a háborúnak. Nagyon hosszú ideje harcolunk már, kapitány úr. És ez a remény aztán eltűnt, és… és…

– Most ez van. – Geary nem akarta újra meghallgatni a tervet. Bloch legalább tucatszor elmondta még korábban, amikor leültek beszélgetni. Vakmerő csapás, amit egy hiperháló nevű valami – ez az ő idejében még nem létezett – és egy szindikátusi áruló tett lehetővé. Pontosabban egy állítólagos szindikátusi áruló. – Jól gondolom, hogy a hajók, amelyekkel szembenézünk, kiteszik a szindikátusi flotta nagyját?

– Igen, kapitány úr. Szinte az egész itt van. – Desjani hangja megbicsaklott, és láthatóan nehezére esett megőriznie az önuralmát. – Vártak ránk. Az előőrsünknek esélye sem volt.

– A fő köteléknek sikerült áttörnie.

– Igen. De nagy árat fizettünk érte. Maga… Elnézést! Azzal, amink maradt, reményünk sem lehet arra, hogy legyőzzük a szindikátusi egységeket.

Geary a homlokát ráncolta, csak félig vette észre, hogy a kapitány asszony a mondat közepén váltott témát. Egyelőre fontosabb volt az, amit mondott. Nincs remény. Pandora szelencéjének ősrégi mondája szerint a remény az egyetlen adomány, ami a sok baj és szerencsétlenség között lapult. Valami, amitől az emberek akkor sem adják föl, amikor már semmi sem maradt. Ám ha a teremben lévők valóban feladták a reményt… Majd egyenesen Desjani kapitány asszonyra nézett, és újra azt látta, amit nem akart. Létezett még remény, ott csillogott a másik rá szegeződő szempárjában.

– Kapitány úr – szólalt meg ismét a Rendíthetetlen parancsnoka furcsán modoros stílusban. – Kérek engedélyt beszélni! Szükségünk van magára. Nekik is, nekünk is, mindannyiunknak szükségünk van valamire, amiben hihetünk. Valakire, aki kivezet minket ebből.

– Én nem vagyok mondabeli hős, kapitány asszony, vagy akármi is az, aminek hisz engem. – Tessék. Kimondta végre. – Ember vagyok. Nem tudok csodát tenni.

– Maga Black Jack Geary, kapitány úr! Ott harcolt ennek a háborúnak az egyik legelső csatájában, és nyomasztó fölénnyel szállt szembe.

– És vesztettem.

– Nem, kapitány úr! – A férfi ismét összevonta a szemöldökét, meglepte Desjani hevessége. – Feltartóztatta a támadást, gondoskodott róla, hogy a konvojban lévő összes hajó elmenekülhessen! És aztán még mindig nem engedte tovább az ellenséget, így tudott megmenekülni a többi kísérőhajó! Feltartóztatta a szindikátusiakat, és végül parancsot adott a hajója személyzetének, mentsék magukat, de maga hátramaradt, és egészen a hajója pusztulásáig küzdött. Megtanultam a történetet az iskolában, éppúgy, ahogy a Szövetség valamennyi gyermeke teszi!

Geary csak nézte.

Egyáltalán nem így történt, kapitány asszony, szerette volna mondani. Azért harcoltam, mert kénytelen voltam. Mert erre tettem esküt. Aztán azért maradtunk ott, mert a hajóm túlságosan is komoly károkat szenvedett ahhoz, hogy elmenekülhessünk. Igen, azt mondtam a legénységnek, hogy evakuáljanak, de ezt is kötelességből, és nem hősiességből tettem. Valakinek biztosítania kellett még egy kis ideig a fedezőtüzet, hogy a mentőkapszulák kijuthassanak, és ez az én feladatom volt.

Nem akartam meghalni. Amikor a hajóm utolsó fegyverrendszere is tönkrement, önmegsemmisítésre állítottam a hajtómű magját, és az egyik megmaradt mentőkapszulával megpróbáltam elszelelni. A kapszula sérült volt, és az se használt neki, amikor a hajóm felrobbant. Nem működött a jeladója. Egy darab hulladék abban a rendszerben, ami a csatát követően egyébként is tele volt már maradványokkal és törmelékkel. Nem talált meg senki. Közel száz évet kellett várni rá, mígnem ez a hatalmas flotta átsettenkedett azon a félreeső naprendszeren, és belém botlottatok.

Amikor végre felébredtem, közöltétek, hogy a Szövetség valami olyasmivé változtatott, amiben nem ismertem fel magamat. A feltételezett halálomat követően, ami „helytállásom” során következhetett be, előléptettek, és sorhajókapitány meg a Szövetség mondákba illő hőse lett belőlem. Azt hiszem, sorhajókapitány tudok lenni. Hogyan képes bárki is élő mondabeli hős lenni?

De nem szólt egy szót sem, mert ahogy a nőre pillantott, egyértelmű volt a számára, hogy Desjani nem hinne neki, és mert most már azt is tudta, ha mégis elhiteti vele, akkor azzal az utolsó reménysugarától fosztaná meg.

Az admirálisnak azt ígértem, ha tudom, megmentem a flottáját. Fogalmam sincs róla, hogyan tudnám ezt megoldani. De talán ennek a hősi eszményképnek, akiben hisznek, esetleg van esélye rá.

– Az már régen volt, kapitány asszony – felelte végül halkan. – De megteszek minden tőlem telhetőt.

És imádkozom, hogy ennyi elég legyen.

– Viszont mielőtt még bemegyünk, mi is ez a „kulcs” dolog?

Mielőtt válaszolt, Desjani alaposan végignézett a folyosón mind a két irányba, majd olyan halkan kezdett beszélni, hogy Geary alig hallotta a szavait.

– A szindikátusi hiperhálókulcs a Rendíthetetlen fedélzetén van.

– Ez meg mit jelent?

A nő meglepetten nézett rá.

– Elnézést. Elfelejtettem, hogy maguknak nem volt hiperhálójuk.

– Csak annyit tudok róla, hogy ez a hiperháló sokkal gyorsabb csillagközi utazást tesz lehetővé, mint a rendszerugró hajtóművek.

– Sokkal gyorsabbat. Ahogy mondja, kapitány úr. A pontos előnye a rendszerugrásokhoz képest változik, ami valamilyen, számomra őszintén szólva érthetetlen tudományos magyarázaton alapszik, de általában a tízszer és a százszor gyorsabb sebesség közötti arányról beszélünk.

– Tyűha.

Desjani bólintott, és gyorsan körbepillantott, hogy újra megbizonyosodjon róla, senki nem hallja a beszélgetésüket.

– A rendszerugrásokkal ellentétben, amelyek a csillagok gravitációs kútjait használják fel, a hiperhálót létre kell hozni, és amikor egy hiperhálót felállítanak, az egész hálót behangolják. Ezt frekvenciának szokás nevezni, bár a valóságban ennél jóval bonyolultabb a dolog. Minden egyes kapunak kiosztanak valamiféle alfrekvenciát. Egy adott hiperháló használatához szükség van egy szerkezetre, amit kulcsnak neveznek. Annak a segítségével lehet belépni a hálóba és kiválasztani a kívánt kaput.

Geary bólintott, ahogy igyekezett feldolgozni a hallottak következményeit.

– Ezek szerint, ha van kulcsunk a szindikátusi hiperhálóhoz, akkor használhatjuk. Honnan szerzett a Rendíthetetlen szindikátusi kulcsot?

– Egy árulótól. – Desjani elfintorodott. – Egy kettős ügynöktől. Ezzel vált lehetségessé, hogy csapást mérjünk a szindikátusi szülőbolygó rendszerére.

– Értem. Átadták önöknek az idejutás módját, aztán vártak önökre.

Abból indultak ki, hogy nem lesztek képesek ellenállni egy ilyen lehetőségnek.

A kapitány asszony elhúzta a száját.

– Ahogy mondja.

– Ezek szerint a szindikátusiak tudnak arról, hogy ilyen kulcsunk van. Miért ilyen fontos a tény, hogy a Rendíthetetlen fedélzetén van?

– Mert azt tudják, hogy nálunk volt, de azt nem, hogy melyik hajón. Azt sem tudják, vajon megsemmisült-e már. Vagy esetleg a megmaradt hajók valamelyikén van-e? Ha hírül vennék, hogy a Rendíthetetlenen van…

– Azonnal bevetnek ellene mindent, amijük csak van, hogy egészen biztosan megsemmisítsék a kulcsot.

– Ahogy mondja.

– Nem tudják egyszerűen, ööö… megváltoztatni a hiperháló frekvenciáját?

Desjani nemet intett a fejével.

– Az lehetetlen, kapitány úr. Miután létrehozták a hálót, az alapvető jellemzőit nem lehet megváltoztatni.

Geary egy másodpercig némán állt és mérlegelte a hallottakat – nagyon is tudatában volt annak, mennyi mindent kell még megtanulnia, egyúttal azzal is tisztában volt, hogy mihamarabb be kell mennie a tanácsterembe és megbeszélést tartania az összegyűlt parancsnokokkal.

– Milyen nagy ez a kulcs?

– Ha erre gondol, akkor egy ember nem bírja el. Nagy és nehéz.

– Le tudjuk másolni? Átadni másolatokat a többi hajónak?

– Nem. Nincs a flottában olyan hajó, amelyik rendelkezne ilyen képességgel. Otthon, a szövetségi űrben egyes világokon megvan a lehetőség erre.

Még egy másodpercnyi gondolkodás, ahogy számba vette, mit is jelentene a kulcs a Szövetségnek, ha sikerül hazajuttatni. Még egy felelősség, ami a nagy hős vállát nyomja.

– Menjünk, találkozzunk a parancsnokokkal. – Olyanokkal, akik ránézésre ugyanolyanok voltak, mint ő, de egyértelmű, hogy nem gondolkodnak egészen ugyanúgy. Mennyi időre lehet szüksége feltérképezni ezeket a különbségeket, amelyeket száz év, százévnyi háborúskodás eredményezett? Nagyon figyelnie kell mindenre, amit mondanak… – Várjunk csak! Még valami. Az előbb, amikor azt mondta, itt semmi esélyünk sincs legyőzni a szindikátusi flottát, valami mást kezdett először mondani. Mi volt az?

Desjani láthatóan kellemetlenül érezte magát, tekintete Geary háta mögé vándorolt.

– A… azt kezdtem el, hogy ezt a szindikátusi flottát még maga Black Jack se tudta volna legyőzni.

„Maga Black Jack se tudná megtenni.” Egészen úgy hangzott ez a kifejezés, mint valami gyakori szófordulat. Geary először nem tudta, mit is kellene mondania erre. Aztán kisegítette egy csipetnyi önirónia.

– Hát, kapitány asszony, akkor reménykedjünk, hogy ebben téved.

Desjani csak nézett rá, aztán váratlanul elvigyorodott.

– Értettem, kapitány úr.

A férfi belépett, nyomában a kapitány asszony, és amikor Geary megtorpant, rámutatott az egyik székre, az ajtótól nem messze. A tanácsterem a valóságban egyáltalán nem volt nagy. Geary már látta kikapcsolt értekezleti rendszerekkel: szerény méretű helyiség egy szerény méretű asztallal mindazoknak, akik esetleg ténylegesen ide ülnének. Azonban üzembe helyezett rendszerekkel az asztalnál kijelölt helyéhez lépő Geary ülőhelyek tucatjait pillantotta meg, mindegyiken a flotta egyik hajójának parancsnoka. Akarva-akaratlanul megbámulta őket, álmélkodva nézte, hogy minden egyes tiszt úgy nézett ki, mintha ténylegesen itt, és nem a saját hajóján foglalna helyet éppen. Tekintete sorra vette őket, mire a képük közelebb jött, akárha ott ülnének mellette, illetve felbukkant egy kis felirat a nevükkel és a hajójuk azonosítójával. Az asztal közepén, minden helyről jól láthatóan nagy kivetített kép mutatta a szövetségi flotta és a szindikátusiak elhelyezkedését. Hosszú alvása alatt egyértelműen sokat fejlődött a virtuális megjelenítés.

Gondolom, sokkal könnyebb így értekezletet tartani.

Feltette magának a kérdést, hogy ez vajon jó dolog-e, vagy egyike azoknak a fejleményeknek, amelyek kiszívták az életerőt a flottából. Megállt az ülőhelyénél, és várta, akad-e bárki is, aki vigyázzt vezényel a többieknek, ám amikor ez nem történt meg, merev háttal helyet foglalt.

Senki nem szólalt meg. Desjani kivételével, aki ténylegesen elfoglalt egy széket a balján, az összes többi tiszt őt nézte. Geary viszonozta a pillantásukat, egyesével mindenkiét, tekintete elidőzött egy-két pillanatig rajtuk, mielőtt továbbvándorolt. Volt, aki gondosan semleges kifejezéssel nézett rá vissza, elkendőzte a gondolatait. Jó néhányan kihívóan pillantottak rá, egyértelműen nem törődtek a beosztásának kijáró tisztelettel. Ám a többség a megszabadításért esdeklő haldoklók kétségbeesésével nézte. Különböző mértékben, de mindegyikük kimerültnek és aggodalmasnak tűnt.

Vett egy mély levegőt, és úgy döntött, hogy szántszándékkal nem követi a flottában tapasztalt közvetlen hangnemet, helyette a mindig is ismert előírásos stílust és tetteket használja majd.

– Mindazoknak, akik nem találkoztak még velem, bemutatkozom: John Geary sorhajókapitány vagyok. Amikor Bloch admirális úr elhagyta a Rendíthetetlent, engem bízott meg a flottaparancsnoki feladatokkal. Igyekszem legjobb tudásom szerint ellátni ezt a tisztséget.

Kíváncsi volt, hogyan is csenghet a fülükben a hangja, mit mondhatnak nekik a szavai.

Egy nyugdíjas évei felé közeledő nő maró pillantást vetett rá.

– Bloch admirális adott magyarázatot erre a lépésére?

Geary a szemöldökét összevonva nézett rá, érezte, ahogy hevesség kel életre lassan a bensőjében. Örömmel fogadta, hogy végre oldódik a megmentése óta érzett hideg.

– Személy szerint nem vagyok hozzászokva ahhoz, hogy megkérjem az elöljáróimat, adjanak nekem magyarázatot a döntéseikre. – Hullám futott végig a hajók parancsnokainak sorain, de nem tudta megmondani, ez mit jelent. – Viszont Bloch admirális tájékoztatott arról, hogy rendfokozatomat és szolgálati időmet tekintve én vagyok az egész flotta elöljárója.

A nő felvonta a szemöldökét.

– Szolgálati idő? Komolyan beszél?

– Talán azt kéri, vessük össze a rendfokozatba lépésünk időpontját… – lenézett a képe alatt lebegő azonosítóra –, Faresa kapitány asszony?

– Ennek semmi értelme, és ezt ön is tudja.

– Nem, nem tudom. – Geary hagyta, hogy hangján is érezni lehessen az indulatot. – Ha ebben a flottában elkezdik megválogatni, milyen rendfokozati és beosztási tényezők számítanak és melyek nem, akkor az egész széthullik, és mindenki meghal.

Pillanatnyi csönd, majd közbeszólt egy másik tiszt. Numos sorhajókapitány, az Orion parancsnoka, látta Geary.

– Azt akarja mondani, hogy van valamilyen megoldása, amivel kivezetne minket innen? Flottaként csak két lehetőséget látok előttünk, kapitány úr. Harcolunk és meghalunk, vagy megadjuk magunkat, és beletörődünk abba, ami legjobb esetben is rabszolgaságot és valamivel lassabb halált jelent.

Geary magát is meglepte, hogy fáradtan elmosolyodott.

– Harc közben halnék meg. Gondolom, másodszorra már könnyebben megy.

Duellos sorhajókapitány, a Merész parancsnoka felnevetett.

– Ez jó, kapitány úr! Ha ez a sorsunk…

– Van még egy lehetőség – vágott közbe ismét Numos. – Ha szétválunk, minden hajó maga próbál boldogulni, akkor néhányunknak talán sikerül átjutnia a hiperháló kapuján…

– Szétválni? – értetlenkedett valaki. – Arra célzol, hogy minden hajó menjen a maga feje után?

– Igen! A lassabb, súlyos károkat szenvedett hajók amúgy is pusztulásra vannak ítélve. Semmi értelme…

– Az én hajóm azért sérült meg, mert azt az ellenséges tüzet fogta fel, amit egyébként a tiédnek szántak! Most pedig itt akarnál hagyni minket a szindikátusi munkatáborokban?

– Ha nincs más választás…

– Csöndet!

Geary csak akkor ébredt rá, hogy megszólalt, amikor már mindenki őt nézte. Az arckifejezésük alapján megvolt az elképzelése arról, hogyan is hangozhatott most.

– Ez a flotta egyetlen hajót sem hagy magára.

Ismét Numos vette magához a szót, és Geary látta, hogy akad a parancsnokok között, aki egyetért a kapitánnyal.

– Ez egyáltalán nem számít megalapozott döntésnek, mert maga nem alkalmas ennek a flottának a vezetésére. Ezt maga is tudja. A fegyverzeti és harcászati ismeretei reménytelenül elavultak. Nincs tisztában a jelenlegi helyzettel, sem itt, sem otthon. Maga…

Valami heves robbanással fellobbant Gearyben.

– Sorhajókapitány úr, nem azért vagyok itt, hogy magával vagy ennek a flottának bármelyik másik tisztjével parancsnoklási kérdésekről vitatkozzak.

– Maga nem alkalmas parancsnoknak! Nem tudja…

– Tudom, hogy a rendfokozatban eltöltött idő és Bloch admirális úr legutolsó parancsa alapján én vagyok a parancsnok, és hogy ha szükségem van tájékoztatásra az én parancsnoki feladataim támogatására, akkor az alárendeltjeim biztosítják nekem ezt a tájékoztatást.

– Nem vagyok…

– És ha akár maga, akár valamelyik másik parancsnok úgy érzi, hogy nem képes megfelelő támogatást nyújtani nekem, esetleg engedelmeskedni a parancsoknak, akkor felmentem a parancsnoki beosztásból, és olyan tiszteket helyezek a beosztásába, akikben megbízhatok. Megjegyzem, olyan tiszteket, akikre más hajók is számíthatnak, hogy támogatják majd őket. – Numos arcát elöntötte a vér. – Maga netán úgy érzi, hogy nem képes megfelelően támogatni engem, Numos kapitány?

Numos nyelt egyet, majd makacsul ragaszkodva eddigi kijelentéséhez, ám a korábban mutatott magabiztosság nélkül azt mondta:

– Geary kapitány úr, a maga feljebbvalósága a vakszerencse műve, és ezt maga is tudja. A rendfokozatba való kinevezése közel egy évszázados, merthogy a sorhajó-kapitányi előléptetést posztumusz kapta. Senki nem tudta, hogy maga életben van. A hibernációban eltöltött évszázad semmiféle tapasztalatot nem nyújt az embernek.

Néhány parancsnok egyetértően morgott valamit, amitől Numos újra felbátorodott.

– Olyan parancsnokot kell választanunk, aki képes kezelni a jelenlegi helyzetet, ehhez pedig modern és megfelelő ismeretekre van szükség.

Geary olyan hidegen nézett vissza Numosra, hogy a férfi hátradőlt, mint akit megfenyegettek.

– Abban a szövetségi flottában, amit én ismerek, senki nem „választja” a parancsnokát. Nem áll szándékomban, hogy akár magának, akár másnak átadjam a parancsnoki jogkörömmel együtt járó feladatok egy részét.

Az asztal végében egy köpcös férfi megköszörülte a torkát.

– Geary kapitány úr az elöljáró, a feljebbvaló. Ő a parancsnok. Nincs ezen mit megbeszélni.

Geary biccentett a beszélő felé, elraktározta emlékezetébe a nevet és az arcot: Tulev sorhajókapitány, a Leviatán parancsnoka. Valaki, akire számíthat.

Aztán megszólalt egy nő, aki a Szövetségi Tengerészgyalogság egyenruháját viselte. Carabali ezredes asszony: minden bizonnyal megörökölte a parancsnoki helyet, miután a flottát kísérő tengerészgyalogos tábornok odaveszett a többi zászlóstiszttel egyetemben.

– Arra esküdtünk, hogy engedelmeskedünk a parancsnokainknak és megvédjük a Szövetséget. A tengerészgyalogosok szerint a szövetségi flotta szabályzata értelmében Geary kapitány úr a parancsnokunk.

Rekedt hangon felszólalt egy másik hajó parancsnoka is:

– A fenébe is, ki tud minket kihozni ebből, ha nem ő?

Ismét az összes szempár Gearyre szegeződött, ahogy a nő megfogalmazta, ami ott járt a többség fejében. Nem akart szembenézni ezekkel az arcokkal, azonban most azonnal kezdenie kellett valamit a reményükkel és a kétkedésükkel. Nem bujkálhatott tovább.

– Megpróbálkozom vele.

KETTŐ

Egy másodpercre csönd telepedett a helyiségre, aztán ismét Faresa sorhajókapitány asszony vette magához a szót, arca és hanghordozása is goromba volt.

– Hogyan, kapitány úr? Miféle varázslatot vet be? Alig egy óránk maradt a szindikátusi határidőig.

Geary ugyanolyan szigorúan pillantott rá vissza, ám ha végignézett a hajóparancsnokok során, akkor látta, hogy tekintélye hajszálon múlik csupán. Csak most tűnt fel neki, sokan mennyire fiatalok. Ifjabbak az egy évszázaddal ezelőtti kapitányoknál, és egyértelműen kevésbé edzettek, kevésbé tapasztaltak náluk. Túl sok volt közöttük, aki csak várt és figyelt, készen arra, hogy bármelyik irányba elugorhasson. Ha pedig nekikezdenek ennek az ugrálásnak, akkor az egész flotta széteshet, a szindikátusiaknak pedig igen egyszerű lesz a dolguk.

– Akkor érdemesebb lenne ezt az időt gondolkodásra használnunk, ahelyett hogy kötözködünk egymással, nem?

Az asztal közepére mutatott, ahol a kivetítőn a szövetségi flotta hajói látszottak. A legkomolyabb károkat szenvedett egységek gömbhöz hasonló alakzatba rendeződtek. Közöttük és a szindikátusi flotta fenyegető fala között a szövetségi hajók négyszögletes alakzata állt: az ellenség felé néző oldala félhold formába görbült. Mély benyomást keltett a szemlélőben, egészen addig, amíg össze nem számolta a hajókat, hogy ráébredjen: a várakozó szindikátusi pöröly úgy zúzná tönkre a szövetségi félholdat, mintha üvegből lenne.

Erre Duellos is felhívta a figyelmet.

– Sajnálatos módon az itt látható kép pontos, és sem a háború törvényszerűségei, sem a fizika törvényei nem változtak a legutolsó csatája óta, kapitány úr. Mi itt vagyunk, a szindikátusiak itt, alig két és fél fénypercre az élen haladó egységeinktől, a hiperháló-kapu pedig… – keze az ellenséges flotta túlsó oldala felé lendült – itt van, tőlünk harminc fénypercnyire, az ellenséghez képest a rosszabbik oldalon.

– Jó lenne még néhány óra, hogy kijavíthassuk a sérült hajókat – vetette fel valaki.

– Még néhány óra, vagy néhány nap itt nem segít – vágta rá egy másik. – A szindikátusiak is azon dolgoznak, hogy kijavítsák a sérüléseket. Ráadásul azzal is számolhatnak, hogy a mögöttük lévő kapun át erősítés és utánpótlás is érkezik!

Duellos biccentett Geary felé.

– Ezzel egyetértek. Az idő nem nekünk dolgozik, még úgy sem, ha a szindikátusiak nem ragaszkodnak a határidejükhöz.

A parancsnok bólintott, tekintete ismét az asztal körül ülő tiszteket fürkészte.

– Támadást nem tudunk feltartóztatni. Ha megtámadjuk őket, nem reménykedhetünk abban, hogy életben maradunk.

Újra megszólalt Numos, egészen elvörösödve:

– A hajók egyenként talán képesek…

– Mire, kapitány úr? Odaérni ahhoz a… kapuhoz? És aztán? – Geary hallotta, ahogy a teremben lévők egy emberként visszatartják a lélegzetüket. – A flottának van egy szindikátusi hiperháló-kulcsa. Tisztában vagyok vele. De feltételezem, hogy a hajóknak, amelyek használják, együtt kell átmenniük a kapun.

Egyetértő mormogás.

– Megismétlem, ez a flotta nem hajt végre semmiféle „mindenki magáért” jellegű tervet, és bármelyik parancsnokot, amelyik ilyesmivel próbálkozik, azt magam állítom hadbíróság elé, ha elkapom, vagy végeznek vele a szindikátusiak, amikor odaér a kapuhoz egyedül, és nem tud átjutni rajta.

Csönd.

Geary hátradőlt, és megdörgölte az állát.

– Ez az, amit nem tehetünk. De nem csak ezek a lehetőségeink vannak. Talán akad maguk között, aki ezt elmagyarázza nekem. – Tétovázott kicsit a kivetítő irányítópultját nézve, mire megtalálta a megfelelő kapcsolókat. – Ezt – mutatott egy pontra a szövetségi erők mögött és kicsivel arrébb. – A legközelebbi hajóink húsz fénypercre vannak tőle. Miért nem őrzi senki?

Erre mindenki elkezdte törni a fejét és a nyakát nyújtogatta. Végül Faresa kapitány asszony végigmérte Gearyt védjegyének számító pillantásai egyikével, ami mintha még a fémet is megolvaszthatta volna.

– Mert fölösleges.

– Fölösleges. – Hagyott egy kis szünetet ezután, és közben azon töprengett, miként tudná udvariasan és a katonai érintkezés szabályait betartva elkerülni, hogy még egyszer Faresa arcára kelljen néznie.

– Ez itt a rendszer ugrópontja.

Kijelentésére a vállukat vonogatták a parancsnokok.

– A fenébe is, miért ne használhatnánk ezt, hogy kimásszunk ebből?

Duellos kimérten, lassan felelt.

– Kapitány úr, feltehetően csak egy vagy két csillag van ugrási távolságra ettől a ponttól.

– Csak egy – jelentette be Geary tárgyilagosan. Ezt az adatot nem volt nehéz megkeresnie. – A Corvus.

– Akkor a probléma magának is nyilvánvaló. A rendszerugrásos módszer hatótávolsága túlságosan alacsony. A Corvus-rendszer alig néhány fényévnyire van innen, ráadásul ugyancsak mélyen a szindikátusi terület belsejében.

– Ezt én is tudom. Viszont a Corvusból elugorhatunk… – ellenőrizte az értékeket – … három másik rendszerbe.

Látta, hogy a tisztek összenéznek, de nem szólalt meg senki.

– Az egyikből aztán továbbugorhatunk egy következőbe.

Faresa a fejét ingatta.

– Nem gondolhatja komolyan, hogy rendszerugró meghajtással jussunk vissza a Szövetségbe?

– Miért ne? Az is fénysebességnél gyorsabb módszer.

– De nem eléggé gyors! Van fogalma arról, milyen mélyen vagyunk a szindikátusi űrben?

Geary kendőzetlen indulattal nézett rá.

– Mivel a galaxis formája az utolsó beosztásom óta nem változott meg érdemlegesen, ezért igen, van fogalmam arról, milyen mélyen vagyunk a szindikátusi űrben. Hosszú út vezet ki innen. De ez lehetőség. Szívesebben halna meg inkább itt?

– Még mindig inkább ez, mint a lassú öngyilkosság! Nincs meg az efféle utazáshoz szükséges utánpótlásunk. Ez az út hónapokba telik. Sőt, az útvonaltól függően évekig is eltarthat akár. De ez nem számít, mert a szindikátusi flotta egyszerűen előttünk ér oda, és megérkezésünkkor elpusztítanak!

Geary igyekezett annyira kordában tartani az indulatait, hogy megfelelőképpen válaszolhasson, amikor megszólalt Desjani kapitány asszony, mint aki hangosan gondolkodik:

– A Corvus-rendszer nincs rajta a szindikátusi hiperhálón. A szindikátusi flotta nem tud előttünk odaérni. – Körülnézett. – Ugyanazon a rendszerugrási ponton át kell követniük minket. Az időbe telik.

Duellos hevesen bólogatott.

– Igen! Ezzel időablak nyílik nekünk, hogy átszeljük a Corvust a következő ugróponthoz. Nem valami nagy ablak, de attól még elegendő idő. Akkor aztán a szindikátusiak kénytelenek lesznek találgatni, hogy melyik rendszert céloztuk meg következőnek.

– Nincs meg a szükséges utánpótlás! – kötötte az ebet a karóhoz Faresa. Duellos olyan szikrázó pillantást lövellt felé, amiből egészen világosan látszott, a két ember nem kedveli egymást. – Egyáltalán van valaki, aki tudja, mi van a Corvuson?

– Nem lehet annyira fontos – vetette fel valaki. – Ha nincs rajta a hiperhálón, akkor biztosan nem.

– Nem tudjuk, mi van ott!

– Kapitány asszony. – A nő Geary felé fordult, és haragvón nézett rá, miközben a férfi a kivetítőn látható szindikátusi flottára mutatott. – Azt tudjuk, itt mi van, igaz? Lehet bármi olyasmi a Corvuson, ami rosszabb ennél? Történhet bármi, ott jobbak az esélyeink, és az ugrási térben töltött idő alatt kijavíthatjuk a hajók belső sérüléseit.

Többen bólogattak, és mosolyok tűntek fel a parancsnokok arcán.

– De az utánpótlás… – próbálkozott ismét Faresa.

– Feltételezem, hogy valami van a Corvuson. – Geary nyakát nyújtogatva nézte az adatokat. – Ez itt azt mondja, hogy szindikátusi területvédelmi bázis volt ott. Továbbra is az az eljárás, hogy készleteket halmoznak fel bennük az áthaladó szindikátusi hajók esetleges ellátására?

– Régebben…

– Biztos lesz valamijük. És van egy lakott bolygó is a rendszerben. Lesznek tehát bolygó körüli pályán keringő eszközök és lesz rendszeren belüli forgalom is. Olyasmi, amiből szerezhetünk alkatrészeket, élelmet és más nélkülözhetetlen dolgokat is.

Geary a kijelzőt nézte, egy másodpercre számolásba merült, és egyáltalán nem foglalkozott a tisztekkel.

– Rajtaütéses hajsza lesz ez. A szindikátusiak olyan gyorsan bukkannak majd elő mögöttünk az ugrópontról, amilyen gyorsan csak képesek rá, úgyhogy versenyt futunk majd, hogy a lassabb és súlyos károsodásokat szenvedett hajóinkat is átjuttassuk a naprendszeren, mielőtt még elkapnának.

Körülnézett, bizonytalankodást látott az arcokon.

– Meg tudjuk csinálni.

Ismét Tulev sorhajókapitány ragadta magához a szót.

– Kapitány úr, figyelmeztetnem kell, nem lesz egyszerű dolog eljutni az itteni ugróponthoz.

– Nem őrzi senki.

– Ez igaz. De a szindikátusi flotta közel van, és akad egy-két nagyon gyors hajójuk. A lassabbakat hátrahagyhatják, hogy beérjenek minket. Mi nem tehetjük meg ugyanezt.

Geary bólintott.

– Nagyon is igaz. Hölgyeim és uraim, ameddig csak lehet, húzom az időt a szindikátusiaknál. De ha egyszer meglátják, hogy mozdulunk…

– Kapitány úr – átható tekintetű alacsony nő hajolt előre –, végrehajthatnánk egy manővert a flottával, mintha újraszerveződnénk támadás fogadására, és az alakzat felvételének álcája alatt így közelebb juttathatjuk a sérült, illetve lassú hajókat az ugrási ponthoz.

Geary elmosolyodott. Cresida fregattkapitány asszony, a Tomboló parancsnoka. Őt is érdemes megjegyeznie.

– Van rá valamilyen elgondolása?

– Jelentem, igen.

– Amint kidolgozta, mutassa meg.

– Értettem. Megtiszteltetés, kapitány úr.

Cresida hátradőlt, gúnyos tekintete abba az irányba nézett, ahol Numos és Faresa foglalt helyet.

Geary ismét végignézett az egybegyűlteken.

Még mindig nem szilárdak és erősek. De most kapnak valamit, amin dolgozhatnak. Valamit, ami talán beválik, még akkor is, ha annyira kicsi az esélye, hogy ha én nem erőltetném rájuk, fontolóra se vennék. Az az igazság, Geary, hogy ha te nem lennél itt, akkor eszükbe sem jutott volna, annyira a hiperhálókapu körül forgott minden gondolatuk. Kizárták a saját lehetőségeiket a mérlegelésből, és ezzel ők maguk végezték el az ellenség dolgát.

– Akkor fogjunk hozzá.

A többi parancsnok nem reagált, helyette meglepetten pillantottak egymásra.

– Mi a probléma? Mondja meg nekem valaki!

Desjani jól érzékelhető vonakodással szólalt meg.

– A javasolt cselekvési vázlatok esetében az a szokás, hogy véglegesítik őket, majd a rangidős tisztek és parancsnokok megvitatják, és végül szavazásra bocsátják, hogy ezzel erősítsék meg, támogatják a tervet.

– Szavazásra? – Geary döbbenten meredt a kapitány asszonyra, majd körülnézett. Nem csoda, hogy néha választáson induló politikusnak vélte Bloch admirálist. – Mikor kezdődött el ez a „szokás”?

Desjani elfintorodott.

– Jelentem, nem vagyok pontosan tisztában…

– Hát, nekem most nincs időm történelemleckére. És nincs időnk azon vitatkozni, hogy mit tegyünk. Lehet, hogy nem ismerem a jelenlegi helyzet összes részletét, azt viszont biztosan tudom, hogy a lehető legrosszabbul akkor cselekszünk, ha bénultan várjuk, mikor csap le ránk a kígyó. A határozatlanság hajókkal és flottákkal is végez. Cselekednünk kell, méghozzá határozottan, a rendelkezésünkre álló időben. Amíg én vagyok a parancsnok, semmiféle szavazást nem tartok. Nyitott vagyok a javaslatokra és az indítványokra, azt akarom, hogy hozzáadott értéket kapjak maguktól. De a parancsnok én vagyok. Ezt akarják, nem igaz? Azt, hogy Black Jack Geary kivezesse magukat ebből a csávából. Hát akkor, az élő csillagokra, vezetni is fogom magukat, de azon a módon, amit én magam a lehető legjobbnak ismerek!

Elhallgatott, figyelte a többieket, és közben remélte, hogy nem ment túl messzire. Eltelt egy hosszúnak tűnő másodperc. Cresida ismét előredőlt.

– Megkaptam a parancsokat. A flotta parancsnokától. Nincs időm ostobaságokra, amikor feladatom van a Tombolón. Geary kapitány, kérek engedélyt távozni!

Geary a nőre vigyorgott.

– Engedélyezem, parancsnok asszony.

Cresida eltűnt az asztal mellől, ahogy bontották az összeköttetést. Majd, mintha szavai és tettei más darabokat eldöntő dominók lettek volna, az összes többi tiszt is sietve felállt, és engedélyt kért lelépni. Gearynek az a benyomása támadt, hogy – a sors fintoraként – sokan úgy vélték, egyszerűbb követni a parancsait, mint folytatni a vitát.

Furcsa vágyódás vett erőt rajta, ahogy nézte őket eltűnni. Most kézfogásoknak és beszélgetésnek kellett volna következnie, miközben kisorjáznak az ajtón, néhány másodpercnyi személyes kapcsolatfelvételre kényszerítene ilyenkor mindenkit az, hogy egyetlen kicsiny ajtónyíláson kell egy nagy helyiségből kijutnia rengeteg embernek. De itt nem. Most nem. Alárendeltjei alakja egyszerűen megszűnt létezni, a helyiség látszólagos méretei és a hatalmas tárgyalóasztal összementek, ahogy eltűntek a csak virtuálisan jelen lévő tisztek, és néhány másodperc múlva már csak egy jellegtelen fülke volt, közepén egy ugyancsak jellegtelen tárgyalóasztallal.

Ám a továbbra is mellette álldogáló Desjani nagyon is valóságos alakja mellett maradt még két kis csoport is. Szemöldökét összevonva nézett rájuk: csak most tűnt fel neki, hogy egyenruhájuk részleteiben eltért a szövetségi flottáétól. Az azonosítójukra összpontosított. A tisztek egyik csoportja a Hasadék Föderációból érkezett, míg a másik, valamivel nagyobb csapat a Callas Köztársaságból. Emlékezett mind a két bolygótársulásra. Az ő idejében sem a Hasadék Föderációban, sem a Callas Köztársaságban nem volt sok lakott világ, és mind a két állam semleges volt. Azonban a köztes események nyilvánvalóan háborúba sodorták őket, méghozzá a Szövetség oldalán. Odabólintott nekik, és közben azt latolgatta, ezek a szövetségesek pontosan milyen mértékig tartoznak az alárendeltségébe.

– Mondják!

A Hasadék Föderáció tisztjei a köztársaságiakra sandítottak, akik utat engedtek egy polgári kosztümös nőnek. Ahogy meglátta, Gearynek figyelmeztetnie kellett magát, hogy ne nézzen rá indulattal.

Nem mondtam, hogy hajóparancsnokokon kívül más nem vehet részt a tanácskozáson, nem igaz? Azt hiszem, nem. Ez meg ki?

Az arcképe melletti azonosítón az állt: „Rione t.e.”

Ez mit jelent?

A nő szenvtelen arccal méregette őt.

– Tisztában van azzal, hogy a megállapodásunk értelmében a hajóink visszavonhatók a szövetségi parancsnokság alól, amennyiben a döntési joggal rendelkező személy úgy ítéli meg, nem szülővilágunk érdekeinek megfelelően alkalmazzák őket.

– Nem. Erről nem tudtam. Feltételezem, a szóban forgó „döntési joggal rendelkező személy” maga.

– Igen. – Meghajtotta a fejét Geary felé, de csak egy hajszálnyit. – Victoria Rione vagyok, a Callas Köztársaság társelnöke.

Geary Desjanira sandított, mire a kapitány asszony bocsánatkérően vállat vont, majd visszanézett Rionéra.

– Örvendek a szerencsének, hölgyem. Azonban rengeteg dolgom…

A nő tenyérrel kifelé felemelte a kezét.

– Kérem, kapitány úr. Ragaszkodnom kell ahhoz, hogy négyszemközt egyeztessünk.

– Bizonyára elegendő idő lesz…

– Mielőtt a parancsnoksága alá helyezem a hajóinkat. – A Hasadék Föderáció tisztjeire nézett. – A Hasadék flottáját alkotó hajók parancsnokai beleegyeztek abba, hogy ebben az ügyben a javaslataim alapján járjanak el.

A fenébe is. Egy újabb pillantás Desjani irányába, amit a kapitány asszony feje ingatásával fogadott. Gearynek végig kellett ezt csinálnia.

– Hol…?

Desjani eltávolodott tőlük.

– Tessék, Geary kapitány. Kimegyek innen, és akkor virtuális magánbeszélgetést védelmező pajzs veszi majd körül magukat a társelnök asszonnyal. Amikor befejezték a magánmegbeszélésüket, elég csak annyit mondani, „vége, a magánbeszélgetésnek vége”, és onnantól kezdve, ha úgy kívánják, mind a ketten kapcsolatba léphetnek ismét a többi tiszttel.

Sietve távozott a zsilipajtón, mint aki nagyon örül, hogy legalább ebben a mérkőzésben nem kell részt vennie.

Geary figyelte, közben minden tőle telhetőt megtett, hogy uralkodjon a vonásain. Magában azt kívánta, bárcsak visszatérhetne abba a zsibbadt állapotba, amelyben ébresztés óta leledzett. Megfordult, hogy szembenézzen a politikussal, akinek a hideg pillantása egy másodpercre sem vándorolt el róla.

– Miről szeretne beszélni velem?

– A bizalomról. – A nő hangja egyetlen foknyival sem volt melegebb az arckifejezésénél. – Mindenekelőtt arról, miért kellene a köztársaság megmaradt hajóit a parancsnokságára bíznom.

Geary lesütötte a szemét, és közben a homlokát dörgölte, majd visszanézett a nőre.

– Felhívnám a figyelmét, hogy a másik választási lehetőség a szindikátusiakra bízni a sorsukat, márpedig nemrégiben tanúi lehettünk annak, ők hogyan intézik a dolgaikat.

– Meglehet, hogy velünk másképpen bánnak majd, kapitány úr.

Akkor menj és lövesd le a drágalátos hátsófeledet a szindikátusi különleges erőkkel, én meg majd megmutatom, hogy érdekel-e!

Azonban minden egyes hajóra szüksége lesz, és lénye egy része utálta a gondolatot, hogy bárkit is hátrahagyjanak, akár szántszándékkal történik ez, akár nem.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet lenne.

– Igazán, magyarázza el, hogy miért, kapitány úr.

Geary vett egy mély levegőt, és viszonozta az indulatos tekintetet.

– Mert a szindikátusiak lemészárolták Bloch admirális urat és mindenki mást is, aki vele volt, amikor megpróbált tárgyalni, pedig akkor az összes megmaradt hajónk támogatta. Maga ennek a támogatásnak a töredékével szeretne majd tárgyalást kezdeményezni. Maga szerint a szindikátusiak jobban bánnak majd valakivel, aki jóval gyengébb helyzetből indul?

– Értem. – A társelnöknő végül elfordította a tekintetét és fel-alá sétálni kezdett a helyiség egyik oldala mentén. – Úgy gondolja, a köztársaság és a föderáció egyesített flottillája nem lesz elég meggyőző a szindikátusiak számára.

– Úgy gondolom, hogy a köztársaság, a föderáció és a Szövetség egyesített flottájának annyi esélye sincs fennmaradni a szindikátusiak itt felsorakozott erőinek támadásával szemben, mint egy hógolyónak a pokolban. Árthatunk nekik, még az is lehet, hogy súlyos veszteségeket okozhatunk nekik, de fennmaradni nem fogunk. És hacsak a szindikátusiak nem változtak meg gyökeresen azóta, hogy legutóbb megismertem őket, akkor igaz, hogy soha nem tárgyalnak tisztességesen. Az erősebbik fél rákényszeríti a másikra azokat a feltételeket, amelyekről úgy véli, hogy erővel át tudja nyomni az ellenállásukon.

Rione abbahagyta a járkálást, lepillantott a padlóra, aztán vissza rá.

– Így van. Nem csak tisztán harcászati szempontból gondolta ezt végig.

Geary odahúzta a legközelebbi széket, és belerogyott. Megmentése óta nem erőltette meg magát ennyire sem testileg, sem érzelmileg, márpedig a kiolvasztását követően épp emiatt sugdolóztak nyugtalanul fölötte a flotta orvosai. Figyelmeztették, hogy senki nem tudja előre jelezni, ilyen hosszú ideig tartó hibernációnak milyen hatásai lesznek rá.

Azt hiszem, most élesben kipróbálhatom a dolgot.

– Így van, társelnök asszony. Valóban megpróbáltam végiggondolni.