Jon Fosse

Reggel és este

– részlet –

Fordította A. Dobos Éva

KALLIGRAM

A fordítás Jon Fosse Morgon og kveld (Det Norske Samlaget, Oslo, 2008) című műve alapján készült.

This translation has been published
with the financial support of NORLA

A fordítás megjelenését a NORLA támogatta.

Originally published under the title: Morgon og kveld
Copyright © 2000, 2001 by Jon Fosse and Det Norske Samlaget
Published by permission of Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg
Hungarian translation © A. Dobos Éva, 2010
© Pesti Kalligram, 2010, 2023

ISBN 978 963 468 433 6

I

Hozzon még vizet, Olai, mondja az öreg Anna bába

Ne legyen rest, siessen, mondja

Megyek már, megyek, mondja Olai

és Olai megborzong és bőre átforrósodik és a hideg rázza és egész lényét boldogság járja át és szemébe könny tolul amint a tűzhelyhez siet és gőzölgő forró vizet mer a mosdótálba, máris lesz meleg víz, gondolja Olai és tovább meri a mosdótálba a forró vizet és hallja Anna bába hangját, elég lesz már, mondja, biztos elég, mondja és Olai felnéz és ott áll az öreg Anna bába és elveszi tőle a mosdótálat

Majd én beviszem, mondja Anna bába

és a hálókamrából elfojtott kiáltás hallatszik és Olai az öreg Anna bába szemébe néz és biccent és mintha egy kis mosoly suhanna át a szája szegletén

Legyen türelemmel, mondja az öreg Anna bába

Ha fiú lesz, Johannesnek fogják hívni, mondja Olai

Meglátjuk, mondja Anna bába

Igen, Johannes lesz, mondja Olai

Apámról nevezzük el, mondja

Jó név, nincsen avval semmi baj, mondja Anna

és újabb kiáltás hallatszik, most élesebben

Legyen türelemmel, Olai, mondja az öreg Anna bába

Csak türelem, mondja

Hallja, mit mondok?, kérdi

Csak türelem, mondja

Halászember maga, tudja, hogy hajón asszonynak nincs helye, igaz?, mondja

Igaz, igaz, mondja Olai

Itt pedig férfiembernek nincs helye, mondja Anna bába

Tudja-e, miért?, kérdi

Balszerencsét hoz, mondja Olai

Balszerencsét, bizony, mondja az öreg Anna bába

és Olai látja, hogy az öreg Anna bába egyenest a hálókamra ajtajához siet, kezében a meleg vízzel telt mosdótál és Olai felé fordul

Ne ácsingózzon ott, mondja az öreg Anna bába

és Olai összerezzen, vajon ő hozna balszerencsét? nem akarná, de ha mégis, ha valami történne egyetlen Martájával, szerelmével, feleségével, Isten őrizzen

Olai, csukja be a konyhaajtót és üljön a helyére, mondja az öreg Anna bába

és Olai leül az konyhaasztal végébe és az asztalra könyököl és fejét tenyerébe hajtja, Magdát ma szerencsére átvitte a bátyjához, gondolja Olai, először elvitte Magdát a bátyjához azután átevezett a túlsó partra Anna bábáért, és nem tudja, helyesen tette-e, mert hamarosan Magda is felnőtt, múlnak az évek, de amikor Marta vajúdni kezdett, azt mondta, hogy vigye át a lányt, legyen Magda a bátyjánál, mert túl fiatal még ahhoz, hogy lássa, mi vár rá asszonykorában, ezt mondta neki Marta, így aztán Marta kívánsága szerint kellett cselekednie, pedig jó lenne, ha itt lenne Magda mellette, már gyermeknek is értelmes és eszes volt, jólelkű és jámbor leányka, gondolja Olai, de úgy látszott, hogy több gyermek nem lesz, Marta nem lett többé viselős és múltak az évek és belenyugodtak, hogy nem lesz több gyermek, ennyi jutott nekik, ez volt a sorsuk, mondogatták, és hálát adtak az Úrnak Magdáért, mert ha ő sem lett volna, akkor bizony sivár lett volna az életük holmeni új otthonukban, a házat Olai építette két kezével, igaz, segítettek a testvérek és a szomszédok, de a legtöbbet maga csinálta és amikor eljegyezte Martát, Holmen már az ő tulajdona volt, olcsó pénzért vette, és mindent alaposan kitervelt, a lakóházat nyugodt, szélvédett helyre húzta fel, a csónakház és a kikötő helyét is kigondolta, bizony, legelőször a kikötőt építette meg egy csendes szélvédett öbölben, nyugat felől védte a kikötőgát, igen, aztán felhúzta a lakóházat, nem volt az sem nagy, sem díszes, de nekik éppen alkalmas, és most, most Marta bent fekszik a hálókamrában és fiút fog neki szülni végre, megszületik kicsi Johannes, annyi szent, gondolja Olai, ott ül a konyhaasztal végében és arcát a tenyerébe temeti, csak baj ne legyen, csak Marta megszülje a gyermeket, jöjjön világra, bent ne maradjon Marta hasában, csak ne kelljen eltemetni sem kicsi Johannest sem Martát, csak meg ne essen Martával, ami azon az iszonyatos napon történt az anyjával, nem lehet ésszel felérni, gondolja Johannes, mert szépen éltek, Olai és Marta, szerették egymást első pillanattól, gondolja Olai, és most mi lesz? elveszíti Martát? elvenné tőle Martát a kegyelmes Isten? nem veheti el, de a világon nemcsak a Jóisten uralkodik, hanem a Sátán is úr, ebben Olai sohasem kételkedett, és valami silány istenség vagy maga a gonosz is tehet jót, de nem egészen, mert a Jóisten is velünk van, gondolja Olai, ahogy arcát tenyerébe temetve ül a konyhaasztal végében, mert a Jóisten vigyázott rá eddig, nem hiányzott semmije és szerette a feleségét és Magda lányát, nem akar panaszkodni, mert van Magda, és hálát adhatnak az Úristennek, amiért megajándékozta őket ezzel a gyermekkel, igen, ezt gondolta Marta is és ő is, de mikor Marta hasa gömbölyödni kezdett, sejtették, hogy Isten akaratából lesz még egy gyermek, és mikor már biztos volt, hálát adtak az Úrnak Marta áldott állapotáért, a gyermek fiú lesz, megszületik kicsi Johannes, Olai biztos a dolgában, és most elérkezett az idő, de csak nem akar világra jönni, gondolja Olai ott a konyhaasztal végében arcát tenyerébe temetve, fiúgyermek lesz, ez bizonyos, csak az nem bizonyos, hogy élve érkezik erre a nyomorult világra, mert ezen múlik minden, gondolja Olai, és ha a fiúgyermek élve születik, a nevéhez kétség nem fér, Martának rég megmondta, hogy a születendő gyermeket Johannes papáról nevezik el és az asszony nem ellenkezett, jól van, ennek ez a rendje, mondta Marta, a nagyapja nevét kapja a gyermek, gondolja Olai és most miért lett csend a hálókamrában? történt valami? nem volt semmi jele az elébb, mikor az öreg Anna bába kijött a konyhába a meleg vízért, Anna bábán nem látszott, hogy valami hibádzott volna, gondolja Olai és hirtelen nyugalom tölti el, igen, szinte boldognak érzi magát, hihetetlen, hogy változnak az érzések, gondolja Olai, a kis fiúgyermek, kicsi Johannes mindjárt meglátja a napvilágot, szép nagyra nőtt Marta szíve alatt a sötét melegben, a semmiből ember lett, egy apró emberke, igen, Marta szíve alatt lett ujja, lába, arca, lett szeme is és agya és talán egy kevéske haja is, és Marta mama fájdalmas kiáltása hallatszik és a kisember megérkezik a rideg világba és magára marad, leszakad Martáról, leszakad mindenkiről, magára marad, és ha elérkezik az ő ideje, elporlik és visszatér oda, ahonnan jött, semmiből lett és semmivé lesz, ez az élet rendje, embernek, állatnak, madárnak, halnak, háznak, szerszámnak, minden létező lénynek és tárgynak ez a sorsa, gondolja Olai, ám mégis van valami hatalom, mert igaz, hogy semmiből lett és semmivé lesz, de a teljes igazság ennél több, mert létezik valami hatalom, de mi az a hatalom? az ég kékje, a fák levetett lombja?, az emberi értelem? a Szentírás, amely felfedi a valós és a gyermeki titkokat, mi az a titok? ki tudja, tudja-e egyáltalán valaki, léteznie kell egy örökkévaló hatalomnak, amely minden élő lényben benne lakozik, és amelytől minden jelentést nyer, amely a semminek is értelmet és színt ad, és ezért, gondolja Olai, Isten szava és Isten lelke lakozik mindenben, így van, ebben Olai sohasem kételkedett, de abban sem, hogy a Sátán akarata is munkál, abban sem kételkedett soha, és hogy melyik akarat erősebb, ezt igazán nem tudná megmondani, gondolja Olai, mert a két akarat szüntelenül viaskodik egymással, vajon melyikük győzedelmeskedik? így van ez a világ keletkezése óta, gondolja Olai, mert hogy Isten békésségre teremtette a világot és hogy Isten hatalmas és mindenható, ahogy az istenfélők mondják, ebben Olai sohasem hitt igazán, de abban igen, hogy van Isten, Olai tudja amit tudnia kell, Isten létezik, de végtelenül távol és végtelenül közel, mert magában az emberben lakozik, és a távolság a mennyei Isten és a halandó ember között összezsugorodott, amikor Isten Jézus képében megjelent és emberként élt közöttünk a földön, ezt Olai nem vonta kétségbe, de azt igen, hogy minden Isten akarata és parancsa szerint történik, ne legyen Olai a neve, ha nem így van, és ebben a percben apa lesz, megszületik a kicsi fia, a nagyapjáról Johannesnek fogják elnevezni. Igen, van Isten, gondolja Olai. De végtelenül messzi, és végtelenül közel. És nem hatalmas, és nem mindenható. És bár itt van közöttünk, mégsem ő a természet és az emberiség egyetlen ura, mert amikor a világot teremtette, bizony megtévelyedett, gondolja Johannes, és ha ilyen gondolatok járnak a fejében, akkor ő valójában pogánynak számít és nem veheti szájára a hiszekegyet, hiába is szeretné, de nem tehet úgy, mintha nem tudná amit tud és nem látná amit lát, és nem értené amit ért, bár e tudás természetét szóval nehéz kifejezni, mert e tudás maga a gyász, és ha már ki kell mondania, az ő Istene nem e világból való, az ő Istene akkor mutatkozik, amikor valaki elhagyja a földi világot, akkor furcsa mód megjelenik az emberben és a természetben, gondolja Olai, és amikor egy muzsikus szépen húzza, Olai a saját Istene szavát hallja, vele van Isten, mert a szép muzsika kiragadja ebből a világból, de magára vonja a Sátán haragját és ezért a lárma és a verekedés, ha jó muzsikus húzza, förtelmes, gondolja Olai, és benn a hálókamrában a kis Johannes tusakodik az életért, kicsi Johannes, fiacskája, érkezőben van a kisember e rideg világra, és talán ez az emberi élet legfájdalmasabb perce, kiszakadni az ősi burokból és megkapaszkodni a rideg földi világon, mert már e percben körülvesz Isten jósága és valami silány istenség vagy a Sátán, haszontalan gondolatok kavarognak Olai fejében, gondolja Olai, ennek meg kell történnie, vagy mégsem, igen, igen, gondolja Olai, és feláll és hallja Marta sikoltását és az öreg Anna bába csitítja, nyomjad még egy kicsit, ez az Marta, és az öreg Anna bába biztatja és a kisember feje előrenyomul és megszűnik a vörös, lágy sötétség és a hangok és egyenletes dobogás a a da da a a a da és ó aztán a e a e a csobogás és a halk fütyülés a széles folyó ringása i a e a i e a e víz e a és e ó  a minden a sza sza a sza egyenletes sza sza és a hangok és ezek a fülsiketítő hangok és a nyomás e a e és ez a csontig ható hideg a a mintha sziklát fűrészelnének és fájdalomtól lüktet a kar a láb a test és az ujjak görcsbe rándulnak i a és minden e nyugodt e a tenger e a o a a tompa zubogás és a hangok e ne a a en a e ja a fény villan valahol e i máshol van minden a a nincs a helyén de csobog tovább és egy hang és valaki ellöki magától és a kéz és az ujjak az ujjakba kapaszkodnak és megszűnik a víz alatti világ és a zölden villogó fénypontok távolodnak és közelednek és a homályos foltokon tisztaság üt át, mintha csillag puha fénye hullana a föld zord körvonalaira és ez a csend, megszűnik a végtelen ős-csend és mintha közeledne valami, de aztán el is tűnik és felsejlik a múlt, amely sohasem ismétlődik és a sírás tiszta, éles, akár egy csillag akár egy jelenés és a lélegzetvétel nyugodt, nyugodt, nyugodtak a hangok és a fehér puha kendő a tenger lehelete, nem sötétvörös, hanem száraz és hihetetlenül csendes, és megérinti egy kéz és a sírás abbamarad és puha, puha mint a sötétvörös burok, és puha és meleg és aztán fehér és puha és meleg hatol a pici ajkak közé és kemény és meleg és minden nyugodt és meghoztad az örömöt, kisember, derék kisemberke vagy, te vagy a legszebb a világon, nincs hozzád fogható, te vagy a legszebb és a legjobb Igen, szép kisfiú, Szép, Te jóságos ég Fiad született, és puha és nedves és ez a csuda nyugalom és ó ó á a fehér és á puha ó és kemény és ó igen igen ó á és olyan fehér és majdnem olyan meleg és ó á és nyugodt Johannesnek fogják hívni igen, Így lesz, és semmivé válni és nem lenni Szép kicsi Johannes, maradj csak és Johannes halász lesz, mint az apja, Halász lesz, igen, igen, ez az, és Olai az ágy mellett áll a hálókamrában és nézi Marta mellén a kicsi Johannest, nézi a magas homlokára tapadó vékonyka sötét haját és Marta csukott szemmel fekszik és nyugodtan, egyenletesen, lassan lélegzik és kicsi Johannes a mellén fekszik és szívja szívja szívja… … …

II

Johannes felébredt és érezte hogy minden tagja zsibbad, nem szállt ki az ágyból, a szoba mögött volt egy kis hálókamra ott feküdt a függöny mögött és azt gondolta, hogy ideje lenne végre felkelni, de csak feküdt, mert megint egy szürke napra ébredt, ebben bizonyos volt, eső és ködszitálás, széllökések és szürkeség és vacogtató hideg, ilyen volt minden nap ebben az évszakban, s ugyan mihez kezdjen? otthon nem volt maradása, mert Erna halála után kihűlt a ház, nem volt benne meleg mióta elment, igazság szerint begyújthatott volna a kályhába és a villanykályhákat is bekapcsolhatta volna, bekapcsolhatta volna mindet, most már nem takarékoskodott, erre már nem volt szükség mióta megöregedett és kapja a nyugdíjat, mint mások, de hiába fűtötte a házat, nem lett meleg, és hiába gyújtott lámpát, nem lett világos sem, ezért csak feküdt az ágyon, feküdt ameddig csak bírt, de még nem adhatja fel, nem engedheti el magát, mozdulni kéne, különben megmerevednek a tagjai és elsorvadnak az izmai, fiatalnak nem fiatal, az már rég elmúlt, gondolta Johannes, ki az ágyból, gondolta, nem fekhet itt tovább, és ideje rágyújtani, jól fog esni egy cigaretta, legalább ennyi, gondolja Johannes, és a kamrában hideg van, a szobában is, de a konyhában egész éjjel fűtött a villanykályha, kimegy, sodor magának egy cigarettát, felteszi a kávét és ennivaló után néz, ma is egy karéj vajas kenyér lesz, mint máskor, gondolja Johannes. És aztán? Aztán mit csináljon? Elmegy nyugat felé Vågenbe, megnézi, hogy vannak? és ha enyhe marad az idő, kimegy a tengerre horgászni egy keveset, igen, ez jó lesz, gondolja Johannes és azon kapja magát, hogy minden reggel ugyanezt gondolja, minden áldott reggel ugyanezt gondolom, gondolja Johannes, de mi mást gondolhatna? mi mást csináljak, menjek el Vågenbe?, gondolja Johannes és azt gondolja, nem kéne folyton folyvást szomorkodnia, nem olyan gyászos az élet, van jó meleg háza, gyermekei is vannak, szépen boldogulnak, és nem messze lakik tőle a legkisebb lánya, Signe, át is jön hozzá majd minden nap, telefonon is felhívja, fel bizony, és ott vannak az unokák, igazi ördögfiókák, bolondoznak is sokat, ugyan mit akar még? mit nyomja itt a hálókamrában az ágyat és mit sopánkodik és nem kel már felfele, elég volt, gondolja Johannes és kikászálódik az ágyból és egyszeriben oly könnyűnek érzi magát, szinte súlytalannak, gondolja Johannes, milyen különös, hogy egyszeriben felül és ízületeibe és csontjaiba nem hasít fájdalom, játszva felül, mintha megfiatalodott volna, gondolja Johannes az ágy szélén ülve és ha valóban ilyen egyszerű, akkor fel is állok, gondolja Johannes és könnyedén feláll, megáll, kissé megtántorodik, igen, de könnyűnek érzi magát, csudára könnyű a testem és a lelkem, gondolja Johannes és a nadrágja ott van a széken és ott az inge is és felveszi az inget és begombolja az inget és most a nadrág és fogja a nadrágot és visszaül az ágy szélére és előrehajol és belecsúsztatja az egyik lábát a nadrágszárba aztán a másik lábát is belecsúsztatja és ma nem sajog és nem is hasogat mikor lehajol és Johannes feláll és könnyedén áll, milyen furcsa, gondolja Johannes és magára veszi a nadrágot és a vállára igazítja a nadrágtartó egyik pántját aztán a másikat és kimegy a konyhába, a dohányzacskó ott van a helyén, a konyhaasztalon, ahol Johannes széke áll, ezen a széken ült mindig mióta idekerültek, gondolja Johannes és kimegy a szobába és látja, hogy minden úgy van ahogy lenni szokott, nála tiszta és rendes minden, pedig egyedül lakik, senki se mondhatja, hogy Johannes nem tart rendet a házában, gondolja Johannes és a szobában sincs olyan hideg, amilyen lenni szokott, igazság szerint egyáltalán nincs is hideg, se meleg se hideg, de kellemes, mint egy nyári reggel, egy igazi szép nyári reggel, gondolja Johannes és most aztán kimegy a konyhába és rágyújt és iszik egy kis kávét, ezzel kezdi a napot minden reggel mióta idekerültek, gondolja Johannes és kinyitja a konyhaajtót és a konyhaasztalon van a dohányzacskó, ahol lennie kell, ott a gyufásdoboz is, igen, jól fog esni egy cigaretta, reggel mindig kívánja a cigarettát, de ma, ha jól meggondolja, egyáltalán nem kívánja, nem is érti, de azért mégis rágyújt, gondolja Johannes és az asztalhoz lép és kihúzza a széket és leül és a konyhában sincs se meleg se hideg, gondolja Johannes és a konyhaasztal másik sarka felé fordul, ahol Erna ült minden reggel mióta idekerültek és most üres a szék, ma reggel mintha mégis ott ülne, gondolja Johannes és kinéz a konyhaablakon és szürke és zimankós kint az idő, de végül is mit várt? semmit, gondolja Johannes a székén ülve, mióta idekerültek, mindig ezen a széken ült, ő ezen az oldalon, Erna a másikon, gondolja Johannes és veszi a dohányzacskót és sodor egy cigarettát, egy jó vastag cigarettát és veszi a gyufásdobozt és rágyújt és Johannes hosszan leszívja a füstöt aztán ismét beleszív és eddig minden szippantásnál érezte, hogyan ömlik szét a füst a zsigereiben, nyugtatólag hatott rá, vagy hogy is mondják, gondolja Johannes, de ma nem érez semmit, milyen furcsa, mert így volt ez mindig mióta idekerültek, el kellett szívnia néhány jó cigarettát, hogy visszatérjen belé az élet, gondolja Johannes és szájában a cigarettával feláll és kezébe veszi a kávéfőzőt, a mosdóhoz lép, kinyitja a csapot, vizet enged, elzárja a csapot és felteszi a kávévizet, és a fényes kannát nézi, elképzeli a fényes ólomfejet, és amikor Peterrel kint voltak a tengeren, az ólomfej nem akart alámerülni, hihetetlen, gondolja Johannes, hogy bedobja az ólomfejet a tengerbe és az megáll a hajó alatt egyméternyire és csak lebeg és nem merül alá az áttetsző vízben, hogy ilyesmi történjen vele, vajon mit jelenthet? igaza lehetett Peternek, valóban kivetette őt magából a tenger? ugyan miért jutott ez most megint eszébe, maga elé képzeli az ólmot amint ott lebeg egy méter mélyen, a zsinór pedig a víz tetején, ő meg kihúzza, aztán visszaereszti, és megint ugyanaz történik, és ugyanez történik, mikor a hajó másik oldalán hajítja be, nem, ez nem lehet, gondolja Johannes és azt gondolja, hogy nem szól senkinek a merülni nem akaró ólomról, amúgy se hinnék el, még azt hinnék hogy henceg csak vagy hogy meghibbant, gondolja Johannes és látja, a kávéskannában felforrt a víz és leveszi a tűzhelyről, a kannába szórja a kimért kávét, most legalább iszom egy rendes csészével, gondolja Johannes, megvajaz magának egy karaj kenyeret, pedig ma reggel is olyan csapnivaló az étvágya mint máskor, de egy karaj kenyeret azért ma is elrágcsál, gondolja Johannes és a cigarettát a hamutartóba teszi, a konyhaszekrényhez lép, kihúzza a kenyérfiókot és kivesz egy kis darab kenyérvéget

Nem jó ez a kemény kenyér, mondja Johannes

és a vágódeszkára teszi a kenyeret és a kezébe veszi a kenyérvágó kést és levág magának egy karajt és jó vastagon megkeni vajjal és levág a késsel egy darab sajtot

Enned kell, mondja Johannes

a csészéje a mosogató mellett van, a mosogatással hadilábon áll, mert ugyan minek? magányos férfi létére, gondolja Johannes és a mosogatóhoz lép és kiöblíti a csészét és kitölti a kávét, lassan belekóstol aztán leteszi a csészét a konyhaasztalra, a vajas kenyérért nyúl, leül, a cigarettát a hamutartóba teszi, beleharap a kenyérbe, aztán belekortyol a kávéba, alaposan és hosszan rágja a kenyeret, nem érez semmi ízt a szájában, se jót se rosszat, gondolja Johannes, lenyeli a falatot, aztán egy kis kávé, aztán megint egy falat kenyér, aztán egy kis kávé, megy ez rendesen, gondolja Johannes

Eszem rendesen, mondja Johannes… … …

Tartalom

I

II

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő: Beke Zsolt
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 433 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL