Pippa Grant

A
legrosszabb
esküvői
randi

Kossuth Kiadó

Tartalom

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Epilógus

Bónusz epilógus

Impresszum

Ezt a könyvet ajánlom mindenkinek,
aki valaha is küzdött perfekcionizmussal,
és megtanulta megszegni azokat a szabályokat,
amelyek nem számítanak.

És mindenkinek,
aki hangos tüsszentőkkel él együtt.

Tudom, hogy tudjátok, miről beszélek.

És mi mégis szeretjük őket.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Kedves csodálatos olvasó!

Soha nem tudom, hol és mikor lep meg az ihlet, de az elmúlt évben valahogy sikerült úgy összeállítanom a TikTok-feedemet, hogy minden második videótól horkantva felnevetek, vagy inspirálónak találom a szereplő jellemének valamilyen aspektusát.

Tavaly nyáron láttam egy videót, amelyre mindkettő igaz.

Úgy kezdődött, hogy egy félmeztelen srác a kocsijában ült, és a kiskacsája figyelő tekintete mellett egy táskányi készpénzt mutatott fel a kamerának. Lényegében ezt mondta: – Most megyek, és megváltoztatom a húgom életét ezzel a pénzzel, amit az OnlyFansen kerestem –, aztán a táska készpénzzel bevonult a szülői házba, és odadobta a testvérének, hogy az fizesse ki belőle a diákhitelét.

Ha nem ismered az OnlyFanst: ez egy olyan előfizetéses szolgáltatás, ahol az emberek azért fizetnek, hogy exkluzív tartalmakat láthassanak mindenféle dologról, a kedvenc zenészeik és sportolóik bónuszvideóitól kezdve a felnőtt szórakoztatóipar sztárjaiig.

A srác egy felnőtt szórakoztatóipari sztár volt.

Ha pedig pontosan ennek a könyvnek egy példányát tartod a kezedben, akkor azt hiszem, már tudod, hogy mi Theo mellékes tevékenysége az elkövetkező oldalakon.

Theo nem az a srác a videóból. Ő valaki más, aki lassan kristályosodott ki a fejemben, és nem sietett, mert annyira különbözik minden más hőstől, akiket eddig írtam, mégis sok mindenben hasonlít rájuk.

Remélem, élvezni fogjátok az útjukat Laney-vel. Én nagyon élveztem.

Szeretettel,

Pippa

Ui. Ne hagyd ki Theo csokiskeksz-receptjét a könyv végén!

1

DELANEY KINGSTON, A KOSZORÚSLÁNY,

AKI BÁRMIT MEGTESZ a legjobb barátnőjéért,

akármilyen szörnyű dolog is az.

AH, ÉRZED EZT?

Ezt a sós, friss szellőt egy csipetnyi maracujával és az aranyló naplemente rétegeit az óceán hullámai felett?

Ez a boldogan élnek, amíg meg nem halnak illata.

Miután a legjobb barátnőm hosszú évekig várta, hogy a barátja feltegye a kérdést, majd egy újabb örökkévalóságig tartó tervezést követően végre itt tartunk.

Az esküvőjük hetén.

Emma megkapja az álomesküvőjét, én pedig azóta mosolygok – nem, ragyogok –, mióta a gépem két órája földet ért Hawaiin. Itt minden szeretet. A szelíd szél, ami meglágyítja a párás levegőt. Az illatos virágok. Az óriás kókuszpálmák. A gekkó, ami az alacsonyabb pálmafáról figyel engem. Emma samponja, miközben átölel a Midnight Orchid Club Resort bejárata előtt, alig egy perccel azután, hogy megírtam neki, hogy a sofőröm épp most hajt be a parkolóba.

– Laney! Hát itt vagy!

– Boldog esküvői hetet, te gyönyörű menyasszony, te! – Úgy ölelem vissza, mintha nem is a januári hóesést figyeltük volna négy napja a Bean & Nugget kávézóban, otthon, Snaggletooth{1} Creekben. – Ideges vagy? Eleget eszel? Vacsoráztál már?

Nevet, miközben visszahúzódik, de magasabb hangon szólal meg, mint kellene:

– Hawaii lakoma. Láttad a menetrendet, ugye? Persze hogy láttad, a menetrendek irányítják az életedet.

A gyomra megkordul, mintha valójában nem is vett volna részt a hawaii lakomán.

Ösztönös reakcióval belenyúlok a táskámba, és előkapok neki egy fehérjeszeletet.

– Em? Minden rendben?

A szeme lehetetlenül tágra nyílik, és túl gyorsan és nyomatékosan bólogat.

– Hát persze.

Most először, mióta felszálltam a repülőre, hogy utolérjem az esküvői társaság többi tagját, miután egy sajnálatos munkahelyi vészhelyzet miatt egy napot késtem, nem mosolygok.

– Beszélj hozzám! Mi a baj?

Nyolc centivel magasabb nálam, így fel kell néznem, hogy alaposabban megvizsgálhassam. Szőke haját lófarokba fogta. Éles arccsontja tagadhatatlanul még élesebb. És nem hiszem, hogy a barna szemében lévő hisztérikus árnyalatot a halványodó esti fény okozza.

– Esküvői stressz. Ez minden. Teljesen normális. Milyen volt az utad? Kimerültél? Tessék! Itt van a szobakulcsod. Tegnap az egész násznép nevében bejelentkeztünk. Gyere, menjünk! Mindenki a medencénél van. Tessék! Hagyd itt a csomagjaidat. – Elbűvölő Emma-mosolyát a londinerre, egy barna bőrű, világos hawaii inget viselő fiatalemberre szegezi. – Elvinné a barátnőm csomagjait a Plumeria bungalóba?

– Természetesen, asszonyom.

– Nagyon köszönöm! – felel túl vidáman, miközben borravalót csúsztat oda a férfinak.

Megragad a könyökömnél fogva, és berángat az üdülő fogadóterébe, aztán tovább a személyzet nélküli recepcióspult, a haldokló, cserepes trópusi növények és a nagy méretű tengerparti tájképfestmények mellett. A szabadtéri átriumban, ahol háromfelé ágazik az ösvény, megáll egy pillanatra.

– Erre! – mondja még vidámabban.

Emma mindig boldog.

De most túl boldog. Még magához képest is.

És tessék, itt a bizonyíték.

A hüvelykujja körmét rágcsálja, ahogy elindulunk a bal oldali, tikifáklyákkal megvilágított sétányon.

Ugyanabban a kezében van a fehérjeszelet. Gyakorlatilag az orrába dugja a csomagolást, hogy rághassa a körmét.

– Em? – szólítom meg.

Lefelé rántja a kezét, és ismét rám mosolyog, de ez a mosoly annyira hamisnak tűnik, hogy pislognom kell, hogy megbizonyosodjak róla, nem az utazás fáradalma miatt látok dolgokat.

– Erre – ismétli.

A sétányon túl virágzó bokrok és pálmafák vesznek körül minket. Az óceán felől érkező enyhe szél megzizegteti egy alacsonyabb fa élénk piros-zöld leveleit, és valahol a távolban vidám hawaii zene csendül fel.

Persze, néhány tikifáklya kialudt. És van néhány elhalt pálmaág a füvön egy-két fa alatt.

De ez a hely maga a trópusi paradicsom.

A legjobb barátnőmnek nem kellene stresszelnie itt. Főleg nem néhány nappal azelőtt, hogy végre hozzámegy élete szerelméhez azon az üdülőhelyen, amelyről mindenkinek azt mondta, hogy ott fog megházasodni, mióta csak előhúzott egy fényképet egy utazási katalógusból, amikor még kicsik voltunk.

Megállok, megragadom a karját, és felnézek rá.

– Em. Mi a baj?

– Semmi.

Emma több mint húsz éve a két legjobb barátnőm egyike. Tudom, mikor hazudik. Tudom, mikor próbál meggyőzni arról, hogy nem hazudik. És tudom, mikor áll az idegösszeomlás szélén, és utolsó mentsvárként hazugsággal igyekszik meggyőzni magát, hogy minden rendben van.

Pontosan itt tartunk most.

– Rendben. Kezdjük néhány mély lélegzettel. Bármi is az, meg fogjuk oldani.

– Laney – suttogja reménytől átitatott könyörgéssel a hangjában –, nem tudom, hogy képes leszel-e rá.

– Először beszélned kell velem. Mondd el, mi folyik itt! Minden rendben közted és Chandler között?

Összerándul.

Oldalra billentem a fejemet, és várok.

– Chandler és én rendben vagyunk – mondja. – Az esküvő rendben van. Minden rendben.

Nem hangzik úgy, mintha rendben lenne.

Úgy hangzik, mintha egy hajszál választaná el attól, hogy felugorjon egy arra járó teherhajóra, és elmeneküljön az élete elől.

Felvonom a szemöldökömet, és várok.

– Ez nem olyan, mint amikor három évvel ezelőtt majdnem szakítottunk – mondja sietve. – Rendben vagyunk. Mindketten lelkesek vagyunk, hogy itt lehetünk, és végre összeházasodunk. Ez… nem rólunk szól.

Nem észlelek hazugságot, de még mindig akkora a stressz benne, hogy az arca megfeszül, a lélegzete pedig túlságosan felszínes.

Bólintok, és megszorítom a karját.

– Oké. Szóval miről van szó?

Elhúzódik, és újra elindul az ösvényen. Két bokor között megcsillan a naplemente, és ó, istenem!

Ez gyönyörű.

Narancssárga és rózsaszín csavarodik egymásba a kókuszpálmák sora mögött.

Ha bármi – vagy bárki – is tönkreteszi ezt Emmának, annak vége. A parton kéne lennie Chandlerrel, hogy együtt nézzék ezt a csodát.

De a naplemente eltűnik egy magas, virágos bokor mögött, miközben követem őt a kanyargós, repedezett járdán.

– Emma?

Fogaival feltépi a fehérjeszelet csomagolását, majd leharap belőle egy hatalmas darabot, háromszor megrágja, és lenyeli.

– Ó! Keksz és tejszín. Ez a kedvencem.

– Tudom. Mi a baj? Hogyan tehetem a legcsodálatosabb menyasszonyt a lehető legboldogabbá?

Egy pillantást vet rám, majd egy újabb harapással támad a fehérjeszeletre, és elpusztítja a maradék felét.

Ajjaj!

– Kéék e íveéget – mondja teli szájjal.

– Kérnél egy szívességet?

Bólint, és nem néz rám, miközben továbbsétálunk.

– Emma. Tudod, hogy itt vagyok, ha bármire szükséged lenne a héten. Bármire. Mondd csak! Te jó ég! – Suttogásig halkítom a hangomat. – Terhes vagy? Szükséged van…

– Nem!

– Rendben. Oké.

Láthatóan nyel egyet, és ismét összerezzen.

– Bárcsak terhes lennék! – mormogja. – De nem. Gáz van, Laney. Tudnom kellett volna, de nem tudtam, úgyhogy most meg kell birkózom vele, csakhogy fáradt vagyok. Annyira fáradt vagyok. És utálom ezt kérni, de te vagy az egyetlen, akire számíthatok.

– Mi az? Én itt vagyok neked.

A bokrok szétnyílnak, és ő megáll, miközben a zene egyre hangosabbá válik, és a naplementére nyíló kilátás kiszélesedik egy vese alakú medence felett, ahol nagyjából egytucatnyi ember gyűlt össze a vízben, a nyugágyakon vagy a terasz szélén lévő asztaloknál.

Ezúttal teljesen belemerül a hüvelykujja rágcsálásába, amikor a fehérjeszelet maradékát is rágcsálhatná, és a medencét bámulja. És nem egy távoli, fókuszálatlan, erősen gondolkodom valamin bámulással.

Ez egy bámulom a problémát tekintet, amit a legmélyebb sóhaj kísér, amit életemben valaha hallottam tőle.

Emma legközelebbi főiskolai leányszövetségi barátja, Claire, Emma harmadik koszorúslánya, egy nyugágyban foglal helyet. Ő az egyik kedvencem Emma főiskolai barátai közül. A haja és a világos fürdőruhája vizes, mintha nemrég jött volna ki a medencéből. Már nincs elég napfény a napozáshoz, de valami más egyértelműen ott tartja őt.

Egy nagyon jellegzetes valami más.

A nyugágya szélén előrehajol, mosolyog, és egy férfival flörtöl, aki…

Miért visel az a pincér egy felfújható flamingójelmezt?

Olyan, mint azok a felfújható T-rex-jelmezek, kivéve, hogy ez egy óriási flamingó, amiből kilátszik a férfi meztelen felsőteste. A jelmez hátáról felfújt lábak lógnak le, hogy úgy tűnjön, mintha a férfi a flamingón lovagolna, és vicces is lenne, ha nem lenne annyira váratlan ezen a helyen.

Egy tálcáról ananászba töltött italt kínál kis koktélos esernyőkkel és szívószálakkal Claire-nek, aki azonnal felhajtja, amit elvett.

Jó neki.

Emmára pillantok, aki határozottan a pincért bámulja.

Izmos. És tetovált. Szörfös haj. Nem látom az arcát, de azt látom, hogy Claire-t elbűvölte.

Totálisan elbűvölte.

Még a nyála is csorog.

Ó, istenem!

Emma is belezúgott az üdülőhely medenceparti fiújába, és most bizonytalankodik.

Mármint értem én. Chandler jó fogásnak számít Snaggletooth Creekben, de nem éppen az a deltás, tetovált szörfös típus. Látod azt a széles vállat? És azokat a bemélyedéseket hátul a… öhm… flamingó feneke felett?

Közelebb húzódom Emmához, és átkarolom a derekát.

– Hm, Em? Mondd, hogy nem vagy…

Félig zokogva vág a szavamba.

– Owen bácsi vette rá a jelmezre, aztán a bárban nem volt elég ember, úgyhogy csak fogott egy tálcát, és elkezdett… segíteni.

Összehúzom a szememet. Valami nem stimmel.

– A nagybátyád vette rá…

– És nem tudom, mi történt, mialatt mind kint voltak mélytengeri horgászaton ma reggel, de visszajöttek, és Chandler annyira dühös volt rá, és úgy tett, mintha nem lenne, pedig tudom, hogy igen, és nem értem. Mármint, értem. Tudom, hogy néha totál seggfej, de soha nem szándékosan. És tényleg, már szinte soha nem is seggfej. Inkább olyan, mintha meglátna egy játékot, utánamegy, és néha csak úgy… megtörténnek a dolgok.

Annyira össze vagyok zavarodva!

– Chandler nem seggfej, édesem.

Chandler simán tud seggfej lenni, de az évek alatt, amióta együtt járnak, soha nem volt seggfej Emmával, és ha mégis közel kerül a seggfejséghez, akkor nagy, nevetséges ajándékokkal szokta kárpótolni.

Továbbá, ha Emma azt fontolgatja, hogy lemondja az esküvőt, mert vonzódik a szálloda egyik alkalmazottjához, akkor a végsőkig megvédem Chandlert.

Chandlerhöz akar hozzámenni.

Ezt körülbelül negyvenhárommilliárdszor mondta el az első gimis randevújuk óta. Megbocsátottuk Chandlernek, hogy akkor nem kérte meg a kezét – túl fiatalok voltunk mindannyian, aztán a főiskolán szakítottak –, de mivel hét évvel ezelőtt, a fősuli után újra összejöttek, mi, többiek is eléggé belefáradtunk a várakozásba.

Határozott véleményem szerint már legalább négy évvel ezelőtt fel kellett volna tennie a kérdést. Nem mintha valaha is kétséges lett volna, hogy merre tart a kapcsolatuk. Még a három évvel ezelőtti aprócska szakítás alatt sem. És tudom, hogy Emma célozgatott rá. Talán még meg is kérte a kezét egyszer vagy kétszer.

De ahogyan Chandler sem hallott meg semmilyen célzást vagy nyílt beszélgetést egészen tavaly ilyenkorig, úgy most Emma sem hallgat meg engem. Rohamosan halad afelé, hogy mindent kiadjon, ami azt jelenti, hogy dühös.

Majd később teszem fel a kérdéseimet.

– És aztán volt az a dolog a repülőúton idefelé – mondja –, és most Chandler teljesen rágörcsölt arra, hogy mi történt hálaadáskor, és utálom ezt kérni. Tudom, hogy szörnyű. De ilyen közel vagyunk az esküvőhöz, és tudom, hogy nem akarja veszélybe sodorni, de érzem, hogy mégis, és nem tudnál… Istenem, el sem hiszem, hogy kimondom ezeket a szavakat, de tudnál rá felügyelni?

Rámeredek.

Tudom, hogy nem Chandlerről beszél.

– Oké, a felügyelés durva szó. Inkább… legyen ütköző. Igen. Tudnál ütköző lenni közte és Chandler között? Csak pár napra?

– Felügyeljek a medencés fiúra?

Végre rám néz, és az egész arcáról süt a zavarodottság.

– A medencés fiúra?

A fickóra mutatok a flamingójelmezben, aki nyilvánvalóan valami vicceset mondott Claire-nek, mert Claire egyszerre nevet hétrét görnyedve, és mereszt rá őzikeszemet.

Nem hibáztatom.

Szívdöglesztő. És tagadhatatlanul vicces. Ki visel ilyen jelmezt, ha egy üdülőhelyen dolgozik?

– Róla beszélsz? Az italpincérről?

Emma nyikkant egyet, és amikor visszanézek rá, rájövök, hogy az arca három árnyalatnyival túl van az elszörnyedten.

– Laney. Ő… nem egy italpincér. Hanem Theo.

Újra a medence felé meredek az árkádon keresztül, miközben a pincér elfordítja a fejét, és meglátom a széles vigyorát, és atyavilág!

Emmának igaza van.

A bátyja az.

Mármint, persze hogy ismeri a bátyját.

De ez a fiú nem úgy néz ki, mint a bátyja.

Nem az a változata, amit életem nagy részében ismertem, és amitől megőrültem.

De közelebbről is megnézem, és megint csak atyavilág!

Theo Monroe, a fiú, aki engem, Emmát és a barátnőnket, Sabrinát, ronda örökösnőknek becézett harmadikban, akit egyszer felfüggesztettek a gimnáziumban, mert az iskola konyhájában az apja kitömött állataival berendezett egy jelenetet A rettenhetetlenből, aki pár hónappal az érettségi után fogadásból majdnem kiiktatta a város nagy tiszteletben álló alapítójának szobrát, és aki valami olyan obszcén dolgot rendelt a családom fotóajándékcégétől, amiről még csak beszélni sem tudok, és aztán egész Snaggletooth Creek szeme láttára hordta is, nem sokkal azután, hogy a mesterdiplomám megszerzése után visszatértem a városba – szóval ez a Theo akaratlanul nyálcsorgatást váltott ki belőlem.

Fúj.

Fúj!

Az időeltolódás az oka. Vagy a páratartalom. Vagy valami más. Hogy nem vettem észre, hogy ez Theo?

Snaggletooth Creek – nekünk, helyieknek Tooth – kicsi, de nem olyan kicsi, hogy minden alkalommal, amikor megfordulsz, összefuss mindenkivel. Különösen, mivel én a város keleti oldalán lakom, ahol a családom cégének globális székhelye található, Theo pedig, ahogy legutóbb hallottam, egy mobilházban él az apja birtokának szélén, közvetlenül a kis hegyi városunk nyugati határán túl. Amíg én a belvárosba megyek ebédelni vagy kávézni, Theo a szabadidejét sziklamászással, snowboardozással vagy kajakozással tölti, bárhol máshol, csak Tooth szívében nem. Legalábbis így tudom, Emma alkalmi beszámolói alapján. Nem hiszem, hogy az elmúlt négy vagy öt évben láttam volna személyesen. És biztosan nem póló nélkül. És határozottan nem vigyorgott rám úgy, ahogy most Claire-re vigyorog.

Fúj.

Bárcsak itt helyben elsüllyednék!

– Ó, istenem, Laney, te voltál az utolsó reményem! – suttogja Emma. – Kérlek, ne dőlj be a látszatnak.

Pislogok, megrázom a fejemet, és megregulázom az arckifejezésemet, miközben visszanézek rá.

– Még mindig ugyanolyan a személyisége?

Nevetésben tör ki, és annyira igazi és őszinte a jókedve, hogy elernyed a vállam.

– Igen – mondja határozottan. – Nagyon is.

– Azt hiszem, akkor rendben vagyunk. – Csakhogy miközben ezt mondom, a beszélgetésünk többi része is utolér és a helyére kerül.

Ó, nem.

Ó, nem, nem, nem!

– Szóval megteszed? – kérdezi. – Leszel a felügye… öhm, leszel a fal Chandler és Theo között?

Chandler a medence túlsó oldalán ül az unokatestvéreivel, akik hármas ikrek, és a násznagyai. Az asztaluktól remek kilátás nyílik a naplementére, és még innen is látom, hogy Chandler száját ingerültség görbíti le, miközben ő is Theót figyeli. Valami teniszütőnek látszó tárgyat kopogtat az asztal szélén, és a tekintete mogorva.

Az esküvő? Egy hét napsütés, szórakozás és turistáskodás a családjával és a legjobb barátaival, miközben otthon a hegyekben minden hideg és hóval borított?

Ez Emma álma.

Egy omladozó faházban nőtt fel a város határán kívül. Amikor kicsik voltunk, a szüleim egy helyi pólóboltot vezettek, az apjának pedig egy kis állatpreparátori vállalkozása volt.

Az internet korában mindkét családi vállalkozás jelentősen kibővült.

De az övé nem számít olyan tiszteletre méltónak a városban, mint az enyém.

Soha nem is számított. Még akkor sem, amikor az anyja még élt, és az iskolabuszunkat vezette.

És tudom, nagyon zavarja, hogy otthon úgy ünneplik, mint az a Monroe-lány, aki legyőzte a szerény kezdeteket, és vitte valamire.

Azzal vitte valamire, hogy hazatért a könyvelői diplomájával, és elindított egy könyvelőcéget, amely ma már a fél város adóját intézi. És imádja.

Összeházasodni Chandlerrel és családot alapítani?

Ez a hab Emma áloméletének a tortáján.

– Persze hogy megteszem – mondom, reményeim szerint akkora meggyőződéssel, ami elég ahhoz, hogy magam is elhiggyem.

Theo igazi pöcs tud lenni, és akkor sem ismerné el a felelősséget, ha az otthoni városháza előtt álló aranybányászszobor, az Öreg Snaggletooth tetején jutna eszébe sztriptíztáncolni. Emma már nem idegeskedik azon, hogy öregkorában neki kell majd eltartania őt, de gyanítom, hogy ez inkább családi összetartásból fakad, és hogy nem akar rosszat mondani róla senkinek, nem pedig abból, hogy már nem aggódik érte. De Theo arról híres, hogy szereti jól érezni magát.

Szóval a flamingójelmez? A flörtölés? Az italok?

Mind tökéletesen Theo.

– Megkérném Sabrinát, de olyan arcokat vágott rá… – kezdi Emma.

– Óriási – sóhajtok, mielőtt le tudnám állítani magam.

– …és biztos vagyok benne, hogy ez csak a Chandler iránti lojalitás, mivel az unokatestvére, és együtt dolgoznak, meg minden, és Chandler nagyon dühös volt ma délután, mert ideges…

– Mindenki azt szeretné, ha minden rendben menne az esküvőd hetén.

– És ami Claire-t illeti… – Sóhajt, és a kezébe temeti a fejét, amivel a homlokára keni az utolsó falat kekszes-tejszínes fehérjeszeletet, és közben motyog valamit.

Elveszem tőle az édességet, és megtörlöm a homlokát.

– Mit mondtál, édesem?

– Theo elcsábítaná, mielőtt vége az éjszakának, és akkor az ő összetört szívével is foglalkoznom kellene, mert nem tudja, hogy a bátyám totális „szeresd, aztán dobd el” típus – suttogja. – És máskor ez teljesen oké lenne, de most szupersebezhető egy szörnyű szakítás után, és egyszerűen nem akarom kitenni annak, hogy rosszabbul végezze, mint ahogyan megérkezett.

Nem gondolom, hogy téved.

Theo úgy vonzza a lány figyelmét, mintha Claire valami tengeri nimfa lenne, ő pedig egy szerelemre éhes tengerész, aki hetek óta hányódik a tengeren, ami nem éppen jellemző arra a Claire-re, akire emlékszem. Az a Claire, akire emlékszem, vicces és összeszedett, és nem szórakozna Theóval. És nem ő az egyetlen nő a medencénél, aki osztatlan figyelmet szentel a fiúnak.

Bár Chandler dédnagynénje, Brenda, talán inkább ellenségesen méregeti. Néha nehéz különbséget tenni a méregető arca és rajongó arca között.

Nagyot nyelek.

{1} Csorbafog.