GABO

Irak térképét az ENSZ Térképészeti Részlege bocsátotta rendelkezésünkre.

A fordítás Chris Kyle with Scott McEwan and Jim DeFelice_ American Sniper. The Autobiography of the Most Lethal Sniper in U.S. Military History (HarperCollins, 2012) alapján készült

Szerkesztette: Rózsa Judit

A borítót tervezte: Kozári Imre

Copyright © 2012 by Chris Kyle and Scott McEwan Published by arrangement with „HarperCollins Publishers”

Hungarian translation © Dr. Molnár György, 2013

Copyright © Gabo Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-840-3

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Az Epub konverziót Kühne Andrea készítette

Ezt a könyvet feleségemnek, Tayának és gyerekeimnek ajánlom, amiért kitartottak mellettem. Köszönöm, hogy még mindig itt voltak, amikor hazaértem.

SEAL-testvéreim, Marc és Ryan emlékének is szentelem ezt a könyvet, amiért bátran szolgálták hazánkat és rendíthetetlenül a barátaim voltak. Szívem egész hátralévő életemben vérezni fog értük.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Az ebben a könyvben leírt események megtörténtek a valóságban, én pedig legjobb emlékezetem szerint számolok be róluk. A Védelmi Minisztérium, az Egyesült Államok Haditengerészetének magas rangú tisztjeit is beleértve, átvizsgálta a szöveget, ellenőrizte, szerepel-e benne kényes információ. Habár hozzájárultak a kiadásához, ez nem azt jelenti, hogy minden, amit olvastak, tetszett is nekik. Ez azonban az én történetem, nem az övék. A párbeszédeket emlékezetből rekonstruáltuk, ami azt jelenti, megeshet, hogy eredetileg nem szóról szóra így hangzottak el. Az elhangzottak lényege azonban hiteles.

Semmilyen titkosított információt nem használtunk e könyv elkészítéséhez. A Pentagon Biztonsági Felülvizsgálati Hivatala (Office of Security Review) és a Haditengerészet biztonsági okokból bizonyos változtatásokat kért. E kéréseknek eleget tettünk.

Azok közül, akikkel együtt szolgáltam, sokan még ma is tényleges szolgálatot teljesítő SEAL-ek. Mások különböző hivatalos minőségben a szövetségi kormány alkalmazásában dolgoznak, nemzetünket oltalmazzák. Hazánk ellenségei valamennyiüket ellenségnek tekinthetik, ahogy engem is. Éppen ezért a könyvben nem fedtem fel teljesen a személyazonosságukat. Ők tudják magukról, hogy kicsodák, és remélem, mélységes hálámnak is tudatában vannak.

PROLÓG
A gonosz a célkeresztben

2003. március vége, Násziríja térsége, Irak

Belenéztem a mesterlövészpuska céltávcsövébe, a magasból alaposan szemügyre vettem az iraki kisvároson végighúzódó utat. Ötven méterre tőlem egy nő kinyitotta egy kis ház ajtaját, és kilépett gyermekével az utcára.

Az utca többi részén senkit se láttam. Az itt lakó irakiak behúzódtak a házaikba, a legtöbbjük halálra rémült. Néhány kíváncsi lélek a függönyök mögül leskelődött és várt. Már hallhatták a közeledő amerikai egység robaját. A tengerészgyalogosok áradata az úton tartott feléjük, észak felé menetelt, hogy megszabadítsa az országot Szaddám Huszeintől.

Az én feladatom a védelem volt. Szakaszom aznap, korábban szállta meg az épületet, és rejtőzködve foglalt tüzelőállásokat, hogy „felülről biztosítsa” a tengerészgyalogosokat, vagyis megakadályozza, hogy a városban lesből rajtuk üssenek.

Nem látszott túlságosan nehéz feladatnak – ha valamit éreztem, az inkább öröm volt, amiért a tengerészgyalogosok az én oldalamon állnak. Láttam már a fegyvereik pusztítóerejét, és utáltam volna ellenük harcolni. Az iraki hadseregnek semmi esélye sem volt. És ami azt illeti, úgy tűnt, már el is hagyták a környéket.

A háború durván kezdődött két héttel korábban. Szakaszom, a 3. számú SEAL-csoport „Charlie”, (később „Cadillac”) szakasza március 20-án hajnalban segédkezett a támadás megindításában. Partra szálltunk a Fao-félszigeten, és elfoglaltuk az ottani kőolajkikötőt, nehogy Szaddám felgyújtassa, ahogy az első öbölháborúban tette. Most azt a feladatot kaptuk, hogy támogassuk az északra, Bagdad felé menetelő tengerészgyalogosokat.

SEAL voltam, a haditengerészet különleges hadviselésre kiképzett kommandóharcosa. A SEAL rövidítés a Sea, Air, Land (Tenger, Levegő, Szárazföld) szavakból áll össze, és nagyjából le is írja azon helyek széles választékát, ahol tevékenykedünk. Ebben az esetben messze benn tartózkodtunk a szárazföld belsejében, sokkal távolabb, mint ahol a SEAL-ek hagyományosan működnek, bár ahogy folytatódott a terror elleni háború, ez általánossá vált. Majdnem három évet töltöttem kiképzéssel és tanulással, hogy harcossá váljak, most tehát készen álltam erre a harcra, már amennyire bárki készen állhat.

A puska a kezemben egy .300 WinMag volt, különleges pontosságú, forgó tolózáras ismétlő mesterlövészfegyver, amely szakaszom rangidős tiszthelyetteséé (a főnöké) volt. Egy ideig ő fedezte az utcát, és most szünetre volt szüksége. Nagyfokú bizalomról tanúskodott, amikor engem választott, hogy legyek a megfigyelője, majd vegyem át a fegyvert. Új fiú voltam, zöldfülű, vagyis új srác, ahogy a csoportoknál mondják. SEAL-mércével mérve nem zárult még le a kipróbálásom.

És nem képeztek még ki SEAL-mesterlövésszé. Én mindennél inkább az akartam lenni, de hosszú utat kellett még addig bejárnom. Azzal, hogy azon a reggelen rám bízta a puskát a főnök, a maga módján próbára tett, hogy lássa, a megfelelő anyagból gyúrtak-e.

Egy régi, lerobbant épület tetején tartózkodtunk a település szélén, amelyen a tengerészgyalogosok átvonulni készültek. Alattunk az ütött-kopott országút fölött port és papírfecniket hordott a szél. A hely bűzlött, mint a szennyvízcsatorna – Irak szaga azok közé a dolgok közé tartozott, amelyekhez sohasem tudtam hozzászokni.

– Jönnek a tengerészgyalogosok! – szólalt meg a főnököm, amikor rázkódni kezdett az épület. – Most figyelj!

Meresztettem a szememet a távcsőbe. Az egyedüli mozgó ember a nő volt és talán egy vagy két gyerek a közelében.

Néztem, ahogy katonáink megállították járműveiket. Tíz fiatal, büszke, egyenruhás tengerészgyalogos szállt ki és sorakozott fel gyalogos járőrözéshez. Miközben az amerikaiak megszerveződtek, a nő kivett valamit a ruhája alól, és megrántott rajta valamit.

Kézigránátot élesített. Én először nem ismertem fel.

– Sárgának látszik – számoltam be a főnöknek, miközben már ő maga is figyelt. – Sárga, a teste…

– Kézigránátja van – közölte a főnök. – Ez kínai gránát.

– A francba!

– Lőj!

– De…

– Lőj! Kapd el a gránátot! A tengerészgyalogosok…

Tétováztam. Valaki próbálta rádión elérni a tengerészgyalogosokat, de nem sikerült. Már jöttek végig az utcán, egyenesen a nő felé tartottak.

– Lőj! – mondta a főnök.

Ujjammal megnyomtam az elsütőbillentyűt. A lövedék elhagyta a cső végét. Lőttem. A kézigránát leesett a földre. Akkor lőttem újra, amikor felrobbant.

Ez volt az első alkalom, amikor mesterlövészpuskával öltem. És az első alkalom Irakban – az első és az egyetlen –, amikor valaki mást öltem, nem hímnemű hadviselőt.

Az volt a dolgom, hogy lőjek. A nő már halott volt, én csak arról gondoskodtam, hogy ne vigyen magával egyetlen tengerészgyalogost se.

Nyilvánvaló volt, hogy nemcsak őket akarta megölni, de senki mással sem törődött a közelben, akit elpusztított volna a gránát robbanása vagy a kirobbanó tűzharc. Az utcán tartózkodó gyerekeket, az embereket a házakban, talán a saját gyermekét is…

Túlságosan elvakította a gonosz ahhoz, hogy gondoljon arra, mi lesz velük. Egyszerűen csak amerikaiakat akart ölni, mindegy, mibe kerül.

A lövéseim több amerikait is megmentettek, akiknek az élete egyértelműen többet ért, mint a nő eltorzult lelke. Tiszta lelkiismerettel állhatok isten elé. De igazán, mélységesen gyűlöltem a gonoszságot, amely azt a nőt megszállta. A mai napig gyűlölöm.

A barbár, alávaló gonoszság volt az, ami ellen Irakban harcoltunk. Ez az oka, hogy sokan, magamat is beleértve, „barbároknak” nevezték az ellenséget. Igazán nem kínálkozott más kifejezés annak megnevezésére, amivel ott szembekerültünk.

Az emberek folyton azt kérdezik tőlem: „Hány embert öltél meg?” Szabványválaszom így hangzik: „A választól jobb vagy rosszabb ember leszek?”

A szám nekem nem fontos. Bárcsak többet öltem volna meg! Nem azért, hogy hangosabban hetvenkedhessek, hanem mert hiszem, a világ jobb hely amerikaiak életének kioltására áhítozó barbárok nélkül. Mindenki, akit Irakban lelőttem, amerikaiakban akart kárt tenni vagy az új kormányzathoz hű irakiakban.

SEAL-ként megvolt a feladatom, amit el kellett végeznem. Gyilkoltam az ellenséget, amelyik nap mint nap amerikai honfitársaim elpusztítására szőtt terveket. Ma is kísértenek az ellenség sikerei. Kevés volt belőlük, de még egyetlenegy elveszített amerikai élet is túlságosan sok.

Nem izgat, mit gondolnak rólam mások. Ez egyike azoknak a dolgoknak, amelyeket csodáltam apámban, miközben felnőttem. Fütyült rá, mit gondolnak mások. Az volt, aki volt. Azon kvalitások egyike ez, amelyeknek köszönhetően meg tudtam őrizni elmém épségét.

Miközben ez a könyv nyomdába kerül, én még mindig feszengek kicsit a gondolattól, hogy a nyilvánosság elé tárom életem történetét. Először is mindig úgy véltem, ha meg akarod tudni, milyen a SEAL-ek élete, eredj és szerezd meg a saját háromágú szigonyodat: érdemeld ki a csapatjelvényünket, annak jelképét, hogy kik vagyunk! Csináld végig a kiképzésünket, hozd meg az áldozatokat, testieket és lelkieket egyaránt! Ez az egyetlen módja, hogy megtudd.

Másodszor pedig, és ez sokkal fontosabb, ugyan kit érdekel az én életem? Nem különbözöm én bárki mástól.

A sors véletlenül úgy hozta, hogy kerültem néhányszor igazán kemény helyzetbe. Sokan mondták már nekem, hogy ez érdekes. Én nem találom annak. Mások arról beszélnek, könyvet írnának az életemről vagy a dolgokról, amelyeket tettem. Ezt furcsállom, de ugyanakkor úgy érzem, ez az én életem és az én történetem, és úgy vélem, jobb, ha én vagyok az, aki megörökíti írásban, úgy, ahogy valóban megtörtént.

És ott van még az a rengeteg ember, aki elismerést érdemel, és ha nem írom meg a történetet, tetteik feledésbe merülhetnek. Ez a gondolat a legkevésbé sem tetszik. A srácaim jobban megérdemlik a dicséretet, mint én.

A haditengerészet több, mesterlövészként elért halálos találatot tulajdonít nekem, mint az amerikai fegyveres erők bármely más egykori vagy mai tagjának. Azt hiszem, ebben igazuk van az illetékeseknek. A pontos szám megállapításában ingadoznak. Egyik héten 160, majd valamivel több, utána pedig valahol a kettő között. Ha számot akarsz, kérdezd a haditengerészetet – esetleg még az igazit is megkaphatod, ha a megfelelő napon kapod el őket.

Az emberek mindig számot akarnak. Még ha a haditengerészet engedné, akkor sem közölnék ilyet. Én nem az a számolós fajta vagyok. A SEAL-ek hallgatag harcosok, és én lelkem legmélyéig SEAL vagyok. Ha a teljes történetet akarod, szerezd meg a háromágú szigonyt! Ha ellenőrizni akarsz, kérdezz meg egy SEAL-t!

Ha akarod azt, amit nyugodt lelkiismerettel megosztok veled, s hozzá néhány olyan dolgot is, amelyet csak kelletlenül fedek fel, olvass tovább!

Mindig mondtam, hogy nem én vagyok minden idők legjobb lövője, sőt, még csak a legjobb mesterlövésze sem. Ezzel nem a képességeimet és a szaktudásomat szólóm le. Az biztos, hogy keményen dolgoztam a tökéletesítésükön. A sors megáldott néhány kiváló kiképzővel, akik minden elismerést megérdemelnek. És a srácaim – SEAL-bajtársaim, valamint a tengerészgyalogosok és a hadsereg katonái, akik velem harcoltak és segítettek tenni a dolgomat – valamennyien döntő mértékben járultak hozzá a sikeremhez. Kiemelkedő összesített eredményem és az úgy nevezett legendás hírem azonban nagyon sokat köszönhet annak a körülménynek, hogy sokszor voltam nyakig a szarban.

Más szavakkal: több lehetőségem volt, mint legtöbb bajtársamnak. Hosszú tengerentúli szolgálati időszakokat nyomtam le az iraki háború kezdete előtti időktől egészen 2009-es kilépésemig. Elég szerencsés voltam ahhoz, hogy a harcok kellős közepébe helyezzenek.

Van még egy kérdés, amelyet számtalanszor feltesznek nekem: „Zavar, hogy olyan sok embert öltél meg Irakban?”

Én ilyenkor azt válaszolom: „Nem”.

És így is érzem. Első alkalommal, amikor lelősz valakit, kicsit ideges leszel. Azt gondolod, valóban képes vagyok lelőni ezt a pasast? Ez így tényleg rendben van? De miután megölöd ellenségedet, rájössz, rendben van. Azt mondod: nagyszerű.

Újra megteszed. És újra. Teszed, hogy az ellenség ne öljön meg téged meg a honfitársaidat. Teszed, amíg nem marad senki, akit megölhetnél.

Hát ilyen a háború.

Szerettem, amit csináltam. Ha mások lennének a körülmények – ha nem lenne rám szüksége a családomnak –, egy szempillantás alatt visszamennék. Nem hazudok, és nem túlzok, amikor azt mondom, nagyszerű mulatság volt. Életem legpompásabb időszakát éltem meg SEAL-ként.

Az emberek próbálnak beskatulyázni agresszív állatnak, klassz öregfiúnak, seggfejnek, mesterlövésznek, SEAL-nek, továbbá valószínűleg más, nyomdafestéket nem tűrő kategóriákba betuszkolni. Végső soron a történetem Irakban és utána többről szól, mint pusztán emberek öléséről, sőt, mint a hazámért vívott harcról.

Arról szól, milyen férfinek lenni. És a szeretetről is szól a gyűlölet mellett.

1
Vadlovak betörése és más mulatságok

Alapjában véve csak egy cowboy

Minden történetnek van kezdete.

Az enyém Texas északi-középső részén kezdődik. Kisvárosokban nőttem fel, ahol megtanultam a családi és hagyományos értékek fontosságát, olyanokat, mint a hazafiság, az önállóság, az odafigyelés az ember családjára és szomszédaira. Büszkén jelentem ki, hogy én még mindig ezek szerint az értékek szerint próbálom élni az életemet. Erős igazságérzetem van. Elég erősen fekete-fehér jellegű, nem sok szürkét látok. Úgy gondolom, fontos oltalmazni másokat. Nem bánom, ha keményen kell dolgoznom. Ugyanakkor szeretek szórakozni. Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne szeressek.

Keresztény hitben neveltek, és még mindig hívő vagyok. Ha fontossági sorrendet kellene felállítanom, az így festene: isten, haza, család. Lehetne vitatkozni arról, pontosan hol a helye az utóbbi kettőnek. Mostanában már úgy gondolom, hogy a család – bizonyos körülmények között – fontosabb lehet a hazánál. De ez szoros verseny.

Világéletemben örömömet leltem a lőfegyverekben, mindig szerettem vadászni, és bizonyos szempontból azt hiszem, kijelenthető, hogy mindig cowboy voltam. Azóta lovagolok, hogy megtanultam járni. Ma nem nevezném magamat igazi cowboynak, mert hosszú idő telt már el azóta, hogy utoljára ranchen dolgoztam, és valószínűleg nagyon sokat felejtettem abból, amit egykor a nyeregben meg tudtam tenni. És mégis, ha nem SEAL, akkor cowboy vagyok, vagy annak kellene lennem. A gond az, hogy keservesen nehéz kenyér a cowboyé, ha családja van az embernek.

Nem emlékszem, mikor kezdtem vadászni, de nagyon fiatal koromban kellett történnie. Családomnak a házunktól néhány mérföldre volt egy szarvasbérleménye, és minden télen elmentünk vadászni. (Hogy ti, jenkik is értsétek: a szarvasbérlemény olyan földbirtok, ahol a tulajdonos bizonyos, meghatározott időre bérbe adja a vadászati jogokat; fizetsz, és megkapod a jogot, hogy kijárj oda és vadássz. Ott, ahol ti laktok, valószínűleg máshogy van szabályozva a dolog, de itt, mifelénk ez így meglehetősen gyakori.) A szarvas mellett vadásztunk pulykára, galambra, fogolyra – aminek éppen szezonja volt. „Mi” alatt anyukámat, apukámat és a nálam négy évvel fiatalabb öcsémet értem. Ilyenkor egy régi RV lakókocsiban töltöttük a hétvégét. Nem volt túl nagy, de mi összetartó kis család voltunk, és remekül szórakoztunk.

Apám a Southwestern Bell és az AT & T cégnél dolgozott, pályafutása alatt a két vállalat szétvált, majd újra egyesült. Apám igazgató volt, és valahányszor előléptették, költöznünk kellett. Így aztán bizonyos szempontból egész Texasban otthon éreztem magam.

Annak ellenére, hogy sikeres volt a munkájában, apám utálta az állását. Igazából nem magát a munkát, hanem a csatolt részeit. A bürokráciát. A tényt, hogy irodában kényszerült dolgozni. Szívből gyűlölte, hogy mindennap öltönyt és nyakkendőt kell viselnie.

„Nem érdekel, mennyi pénzt kapsz – szokta volt mondani apám nekem. – Nem éri meg, ha nem vagy boldog.” Ez a legértékesebb tanács, amelyet valaha adott: az életben azt tedd, amit te akarsz! A mai napig ezt a filozófiát próbálom követni.

Apám sok szempontból a legjobb barátom volt, de ugyanakkor képes volt atyailag fegyelmezni is. Létezett egy világosan meghúzott vonal, és én sohasem akartam átlépni. Megkaptam a magam részét páholásból (ti, jenkik fenekelésnek hívjátok ugyanezt), amikor megérdemeltem, de nem vitte túlzásba, és sohasem vert dühében. Ha apám feldühödött, mindig adott magának pár percet, hogy lehiggadjon, mielőtt önuralmát megőrizve kiosztotta a verést – amelyet ölelés követett.

Az öcsém szerint ő és én időnk java részében martuk egymást. Nem tudom, hogy ez igaz-e, de tény, hogy sokat birkóztunk és verekedtünk. Az öcsém persze fiatalabb és kisebb volt, mint én, de tudott ugyanannyit adni, amennyit kapott, és a világért sem adta fel soha. Öcsém erős jellem, és egyik legközelebbi barátom a mai napig. Sokat gyötörtük egymást, de sokat mókáztunk is, és mindig tudtuk, számíthatunk egymásra.

Középiskolánk előcsarnokában a mi időnkben állt egy pumaszobor. Volt egy hagyományunk, mely szerint a felsőbb osztályosok beavatási szívatásként próbálták felültetni az érkező elsősöket a puma hátára. Az elsőévesek persze ellenkeztek. Akkor végeztem, amikor az öcsém elsős lett, de az első iskolai napjára visszamentem, és száz dollárt ajánlottam fel bárkinek, aki fel tudja ültetni arra a szoborra.

Az a száz dollár még mindig megvan.

Sok verekedésben vettem részt, de a legtöbbet nem én kezdtem. Apám félreérthetetlenül leszögezte: verést kapok, ha rájön, én kezdtem a verekedést. Elvárta tőlünk, hogy felette álljunk az ilyesminek.

Az önvédelem más történet volt. Az öcsémet védeni még jobb volt: ha valaki próbált kötözködni vele, én földre küldtem. Őt csak én páholhattam el.

Időközben elkezdtem kiállni az olyan, fiatalabb srácok mellett, akikbe belekötöttek. Úgy éreztem, kötelességem vigyázni rájuk. Ez vállalt feladatommá vált.

Meglehet, azért alakult így, mert ürügyet kerestem a verekedésre anélkül, hogy bajba kerülnék. Most már úgy vélem, apám igazságérzete erősebben hatott rám, mint amennyire akkor tudatában voltam, és még erősebben, mint amennyire felnőttként meg tudom ítélni. De akármi volt is az ok, az biztos, hogy bőségesen szolgáltatott alkalmat a balhéba keveredésre.

Családom mélyen vallásos volt. Apukám presbiter volt, anyukám pedig tanított a vasárnapi iskolában. Kölyökkoromból emlékszem egy időszakra, amikor minden vasárnap délelőtt, este és szerda este elmentünk a templomba. Mindazonáltal nem tekintettük magunkat túlságosan vallásosnak, egyszerűen csak rendes embereknek, akik hisznek istenben és kiveszik részüket egyházuk munkájából. Az is igaz, hogy akkoriban sokszor nem örültem, amiért templomba kell mennünk.

Édesapám keményen dolgozott. Azt gyanítom, hogy a vérében volt, hiszen az apja kansasi farmer volt, és azok az emberek aztán tudtak dolgozni. Egy állás az én apámnak sohasem volt elég: gyerekkoromban egy ideig takarmánykereskedésünk is volt, és csinos, szerény nagyságú állattenyésztő telepünk (ranch), amelynek működtetéséből mindnyájan kivettük a részünket. Apa ma már nyugdíjban van – hivatalosan –, de még mindig azon kaphatod, hogy az egyik helyi állatorvosnál dolgozik, amikor nem a saját kis gazdaságában ügyködik.

Édesanyám is dolgos asszony volt. Amikor az öcsém meg én már elég nagyok voltunk ahhoz, hogy egyedül hagyhasson minket, elment nevelőtanárnak a fiatalkorúak egyik javítóintézetébe. Nehéz munka volt egész nap a problémás kamaszokkal vesződni, és anya végül máshová ment dolgozni. Ma már ő is nyugdíjas, de bőven talál magának feladatot részmunkaidős munkavállalóként és az unokái körül.

A ranchon végzett munka segített kitölteni a szabadidőt iskolás éveimben. Öcsémnek és nekem megvolt a mindennapi feladatunk iskola után és a hétvégéken: etettük és gondoztuk a lovakat, lóhátról hajtottuk a marhákat, ellenőriztük a kerítéseket.

A szarvasmarha mindig okoz gondot. Rúgtak lábon, rúgtak mellbe, és igen, ott is megrúgtak, ahova nem süt a nap. Fejbe azonban sohasem rúgtak. Az talán a helyes útra terelt volna.

Serdülőkoromban bikákat és üszőket neveltem az FFA-nak, a Future Farmers of Americának. (A név ma hivatalosan The National FFA Organization, Nemzeti FFA Szervezet.) Szerettem az FFA-t, és sok időt töltöttem szarvasmarhák ápolásával és bemutatásával, pedig az állatok körüli munka lehangoló is tud lenni. Időnként nagyon elegem lett belőlük, és azt hiszem, basáskodtam felettük. Amikor minden más kudarcot vallott, állítólag bottal püföltem a nagy, kemény fejüket, hogy egy kis belátást verjek bele. Kétszer törtem így el a kezemet.

Amint már mondtam, egy alapos fejbe verés talán a jó útra terelt volna.

Ami a lőfegyvereket illeti, megőriztem a józanságomat, de továbbra is szenvedélyesen szerettem őket. Mint sok fiúnak, nekem is egy Daisy, pumpálós BB-légpuska volt az első „fegyverem”. Minél többet pumpáltál, annál erősebb lövést adhattál le. Később volt az a szén-dioxiddal működtetett forgópisztolyom, amely úgy nézett ki, mint a régi, 1860-as Peacemaker Colt revolver. Azóta is erősen vonzódom a Vadnyugat fegyvereihez, és miután elhagytam a haditengerészetet, kezdtem begyűjteni néhány, igazán pompás másolatukat. A kedvencem az 1861-es Colt Navy Revolver, amelyet a régi szerszámgépeken gyártottak újra.

Az első igazi puskámat hét- vagy nyolcéves koromban kaptam meg. Egy forgó tolózáras 30-06-ost. Masszív fegyver volt, olyannyira „felnőtteknek való”, hogy féltem tőle, amikor először lőttem vele. Idővel nagyon megszerettem azt a fegyvert, de emlékeim szerint, ami után igazán vágyakoztam, az az öcsém Marlin 30-30-asa volt. Alsókulcsos (a töltényeket a sátorvas le-fel mozgatásával adogató), cowboy stílusú fegyver volt.

Igen, ebben rejlik megbeszélnivaló.

Vadlovak betörése

Nem vagy cowboy, amíg nem tudsz betörni egy lovat. Középiskolás koromban kezdtem tanulni, s eleinte nem sokat tudtam a dologról. Mindössze ennyit: pattanj fel rájuk, és lovagolj, amíg felhagynak a bokkolással! Tégy meg mindent, amit csak tudsz, hogy a hátukon maradj!

Később ennél sokkal többet megtanultam, de képzésem elejének java részét a munkahelyen, vagyis a ló hátán kaptam meg. A ló tett valamit, és én is tettem valamit. Együtt eljutottunk valamiféle összhangig. A legfontosabb dolog valószínűleg a türelem volt. Nem voltam születésemtől fogva türelmes ember. Ezt a képességet lovakkal dolgozva kellett megszereznem. A végén végtelenül hasznosnak bizonyult, amikor mesterlövésszé váltam – és akkor is, amikor a feleségemnek udvaroltam.

Nem tudom, volt-e különleges tehetségem a lovak betöréséhez vagy sem, de körülöttük lebzselve kedvet kaptam a cowboyos dologhoz. Ezért visszatekintve nem túl meglepő, hogy még iskolás koromban beszálltam a rodeózásba. A középiskolában játszottam labdajátékokat – baseballt és futballt –, de semmit sem találtam a rodeó izgalmához foghatónak.

Minden középiskolának megvannak a különböző klikkjei: a sportoló fiúké, a csóró gyökereké és így tovább. A banda, akikkel én sokat lógtam, a „kötelesek” voltak. Volt csizmánk meg farmerünk, és általában úgy néztünk ki meg úgy is viselkedtünk, mint a cowboyok. Én nem voltam igazi köteles – akkoriban nem tudtam volna meglasszózni egy harmatgyenge borjút se –, de ez nem tartott vissza attól, hogy tizenhat éves korom körül beszálljak a rodeózásba.

Egy kis, helybeli pályán kezdtem bikákon és lovakon lovagolni, ahol húsz dollárt fizetett az ember azért, hogy amíg csak tud, fenn maradjon az állat hátán. Mindenkinek magának kellett gondoskodnia a felszereléséről: sarkantyúról, nadrágra csatolható bőr lábvédőről, lószerszámról. Nem volt benne semmi mókás vagy látványos: felszálltál, leestél és újra felültél. Fokozatosan egyre hosszabban tudtam fenn maradni az állat hátán, és végül elértem azt a pontot, amikor már elég önbizalmat éreztem ahhoz, hogy benevezzek kisebb, vidéki rodeókra.

Bikát betörni kicsit más, mint lovat megszelídíteni. Előrebukva ugrálnak, de olyan laza a bőrük, hogy amikor előrebuknak, a lovas nemcsak előrecsúszik, de hol az egyik, hol a másik oldalra is. És a bikák igazán tudnak forogni. Hadd fogalmazzak így: a bikán rajta maradni nem könnyű.

Vagy egy évig lovagoltam bikán, és nem mondhatnám, hogy elsöprő sikerrel. Megokosodva áttértem a lovakra, és a végén már vadlovak nyereg alá törésével próbálkoztam. Ez a klasszikus versenyszám, amikor nemcsak annyi a dolgod, hogy nyolc másodpercig megmaradj a ló hátán, hanem ezt elegánsan és fortélyosan is kell teljesítened. Valamilyen okból ebben a számban sokkal jobban teljesítettem, mint a többiben, és ezért egy időre kikötöttem mellette. Megnyertem a rám eső mennyiségű övcsatot és nemegy csicsás nyerget. Nem mintha bajnok lettem volna, de ahhoz elég jól kerestem, hogy elszórjak egy kis pénzt a bárpult körül.

És elnyertem némelyik övcsat-nyuszi figyelmét is, ők a popzenészekért rajongó lányok megfelelői a rodeó világában. Remek élet volt. Élveztem az utazást városról városra, a bulizást, a lovaglást.

Mondjuk úgy, a cowboy életstílust.

Az után is folytattam a rodeózást, hogy 1992-ben elvégeztem a középiskolát és járni kezdtem a Tarleton Állami Egyetemre a texasi Stephenville-ben. Azoknak, akik nem tudják közületek, a Tarletont 1899-ben alapították, és 1917-ben csatlakozott a Texas & M University felsőoktatási rendszerhez. Ez a harmadik legnagyobb, nem szövetségi támogatással működő agráregyetem az országban. Az iskolának az a híre, hogy kiváló állattenyésztő és növénytermesztő gazdaságvezetőket, valamint mezőgazdasági szakoktatókat bocsát ki.

Akkoriban leghőbb vágyam az volt, hogy ranchvezető legyek. Beiratkozás előtt azonban elgondolkodtam kicsit a katonai pályáról is. Anyám apja egykor pilótaként szolgált a hadsereg légierőinél, és egy ideig én is repülő akartam lenni. Utána arra gondoltam, a tengerészgyalogsághoz állok be – igazi csatát akartam látni. Tetszett nekem a fegyveres harc gondolata. Hallottam valamit harangozni a különleges hadviselésről is, így azon is spekuláltam, a tengerészgyalogos felderítőkhöz, a hadtest elit, különleges hadviselési csapatneméhez állok be. Végül úgy láttam jónak, hogy előbb egyetemre megyek, majd utána katonának. Azt gondoltam, így bulizhatok még egy ideig, mielőtt komolyan dologhoz látok.

Még mindig rodeóztam, és egészen jól beletanultam. Gólyaévem vége felé azonban pályafutásom váratlan és gyors véget ért, amikor egy bronco (félvad amerikai ló) hirtelen rám dőlt a keskeny bejárati karámban, egy versenyen a texasi Rendonban. A ló úgy esett rám, hogy a felügyelő srácok nem tudták kinyitni a karámot, s ezért kénytelenek voltak a mént hátrafelé, rajtam végighúzva kivonszolni onnan. Az egyik lábam még mindig a kengyelben volt, és a ló olyan durván vonszolt és rugdosott, hogy elvesztettem az eszméletemet. A kórház felé tartó életmentő helikopteren tértem magamhoz. Szegekkel a csuklómban végeztem, kificamodott vállal, törött bordákkal és zúzódással a tüdőmön meg a vesémen.

A felgyógyulás legkellemetlenebb részét valószínűleg az istenverte szegek jelentették. Valójában jókora, úgy 6,3 mm átmérőjű csavarok voltak. Néhány centit kiálltak a két csuklóm mindkét oldalán, úgy néztem ki velük, mint Frankenstein, a szörny. Viszkettek, és furán néztek ki, de egyben tartották a kezemet.

Néhány héttel a sérülésem után úgy döntöttem, ideje felhívni egy lányt, akivel már régen randevúzni akartam. Eszem ágában sem volt tűrni, hogy a szegek megfosszanak a szórakozástól. A kocsiban ültünk, és vezetés közben az egyik hosszú fémcsavar folyton megnyomta az indexkapcsolót. Úgy feldühített, hogy a végén majdnem a tövénél, a bőrömhöz közel letörtem. Nem hiszem, hogy ez túlzottan imponált a lánynak. A közös este korán végződött.

Rodeós pályafutásom véget ért, de én továbbra is úgy buliztam, mintha még mindig turnéznék. Fene gyorsan seggére vertem a pénzemnek, s ezért munkát kezdtem keresni iskola utánra. Találtam egy árukihordói állást egy fatelepen, fát és más építőanyagot szállítottam ki a megrendelőknek.

Becsületes munkás voltam, és azt hiszem, ez meg is látszott. Egy nap jött egy fickó, és beszélgetni kezdett velem.

– Ismerek egy tagot, akinek van egy marhatenyésztő farmja, és havibéres munkást keres – mondta. – Kíváncsi vagyok, érdekel-e téged az állás.

– A jóistenit, hát persze! Már megyek is ki hozzá! – közöltem vele.

Így aztán ranchbéres – igazi cowboy – lett belőlem, bár még mindig nappali tagozatos egyetemista voltam.

Cowboyélet

Beálltam tehát dolgozni David Landrumhoz a texasi Hood megyében, és hamar rájöttem, hogy korántsem vagyok akkora cowboy, mint gondoltam. David segített ezen. Ő tanított meg mindenre, amit egy ranch működtetéséhez tudni kell, és még sok minden másra is. Kemény ember volt. Lehordta az embert a sárga földig, ha rászolgált. Ha pedig jól csináltál meg valamit, nem szólt egy árva szót sem. A végére mégis igazán megszerettem a pasit.

Ranchen dolgozni maga a mennyország.

Kemény élet, rengeteg nehéz munkával, ám mégis, ugyanakkor könnyű élet is. Minden idődet kinn töltöd a szabad levegőn. A legtöbb napon nincs senki, csak te meg az állatok. Nem kell emberekkel veszkődnöd vagy hivatalokkal, vagy bármiféle piti kamuzással. Egyszerűen teszed, ami a dolgod.

David birtoka 7000 hold volt. Igazi ranch, nagyon régi vágású, még gulyáságyúnk is volt a tavaszi összeterelési időszakban.

Azt akarom mondani nektek, hogy gyönyörű hely volt, lágyan hullámzó dombokkal, néhány patakkal és tágas, nyílt tereppel, amitől érezted, hogy élsz, valahányszor ránéztél. A ranch központját egy régi ház jelentette, amely egykor, a 19. században valószínűleg postakocsi-állomás volt – „fogadó” a jenkik nyelvén. Fenséges épület volt, fedett tornáccal elöl és hátul, tisztességes nagyságú szobákkal és nagy kandallóval, amely a lelket is melegítette a test mellett.

Természetesen, mivel alkalmazott voltam, az én szállásom kissé kezdetlegesebb volt. Az általunk priccsbarakknak nevezett munkásszálláson laktam, ahova valójában alig fért be a priccs. Volt vagy kétszer három és fél méter az alapterülete, s ennek legnagyobb részét a vaságyam foglalta el. Szekrénynek nem maradt hely, minden ruhámat, az alsóneműmet is, egy rúdra kellett aggatnom.

A falakat nem szigetelték. Közép-Texas pokolian hideg tud lenni télen, és még maximumra csavart gázkályhával és közvetlenül az ágy mellé állított villany fűtőtesttel is felöltözve aludtam. A legrosszabb mégis az volt, hogy a padlódeszkák alatt nem volt rendes alap. Állandó harcot vívtam a mosómedvékkel és a tatukkal, akik közvetlenül az ágyam alatt fúrták fel magukat. Azok a mosómedvék harapósak és rettenthetetlenek voltak, legalább húszat lőttem le, mire végre vették az üzenetet, hogy nem szívesen látott vendégek a házam alatt.

Azzal kezdtem, hogy traktorra ültettek, és búzát vetettem télire a szarvasmarháknak. Amikor innen előléptettek, én hordhattam a takarmányt az állatoknak. Végül David úgy ítélte meg, valószínűleg hosszabb időre ott ragadok, és kezdett felelősségteljesebb dolgokat rám bízni. A fizetésemet felemelte havi 400 dollárra.

Amint délután egy vagy kettő körül véget ért az utolsó órám, nyargaltam a ranchra. Ott dolgoztam, amíg lement a nap, tanultam egy kicsit, majd mars az ágyba. Kora reggel első dolgom volt megetetni az összes lovat, utána irány az egyetem. A nyár volt a legjobb. Reggel öttől este kilencig lóháton ültem.

A végére én lettem a kétévesek felelőse, én treníroztam a „kiszakítólovakat”, én készítettem fel őket az árverésre. (A kiszakítólovakat, amelyeket faragólovaknak, szortírozólovaknak, faragcsálóknak is neveznek, arra képzik ki, hogy segítsenek a cowboyoknak teheneket kiválasztani a csordából. Ezek a munkalovak fontos feladatot látnak el a ranchen, és egy jó példány komoly pénzt érhet.)

Ez volt az a hely, ahol igazán sokat tanultam arról, hogyan kell bánni a lovakkal, és sokkal türelmesebb lettem, mint korábban voltam. Ha egy lóval foglalkozva elveszted a fejedet és dühbe gurulsz, egész életére tönkreteheted az állatot. Megtanultam, hogy időt kell szánni rájuk és szelíden kell bánni velük.

A lovak végtelenül értelmesek. Gyorsan tanulnak – ha jól tanítod őket. Mutatsz nekik valami igazán kis dolgot, majd leállsz, és újra megmutatod. A ló nyalogatja az ajkát, amikor tanul. Na, erre hajtottam én. A leckét akkor hagyod abba, amikor jól megy, és másnap ott folytatod, ahol abbahagytad.

Persze beletelt némi időbe, amíg mindezt megtanultam. A főnököm világosan értésemre adta, valahányszor rosszul csináltam valamit. Ott, rögtön jól leszúrt, megmondta, micsoda semmire sem való, szar alak vagyok. Davidre azonban sohasem haragudtam meg. Magamban azt gondoltam: jobb vagyok én ennél, és meg is fogom mutatni neked.

Ami azt illeti, történetesen éppen ez az a hozzáállás, amelyre szükséged van, hogy SEAL-é válhass.

Elutasítás a haditengerészettől

Ott, kinn, a pusztában rengeteg időm volt arról gondolkodni, merre is tartok. A tanulás és a tanterem nem volt az én világom. Miután rodeós pályafutásom véget ért, úgy határoztam, otthagyom az egyetemet, felhagyok a béreskedéssel, és visszatérek eredeti tervemhez: beállok a fegyveres erőkhöz, és katona leszek. Mivel ez volt az, amit igazán csinálni akartam, nem volt értelme várni.

Így azután egy szép napon, 1996-ban, eltökélten elmentem a toborzóirodába, hogy jelentkezem.

Ez a toborzóiroda a fegyveres erők kész mini bevásárlóközpontja volt. Mint a boltok, egymás mellett sorakozott a hadsereg, a haditengerészet, a tengerészgyalogság és a légierő irodája. Mindegyikből figyelték az embert, mikor belépett. Versenyben álltak egymással, és nem is okvetlenül barátságos versenyben.

Először a tengerészgyalogság ajtajához mentem oda, de ők elmentek ebédelni. Sarkon fordultam, hogy távozzak, és akkor a csarnok túlsó végéről megszólított a hadsereg toborzója.

– Hahó! – mondta. – Miért nem jön át ide?

Semmi okom nem megtenni, gondoltam. Tehát odamentem.

– Mivel szeretne foglalkozni a fegyveres erőknél? – kérdezte.

Mondtam neki, hogy tetszik nekem a különleges hadviselés gondolata, és abból, amit a hadsereg Különleges Erőiről hallottam, arra a következtetésre jutottam, hogy annál a csapatnemnél szeretnék szolgálni – már ha a hadsereget választom. (A Különleges Erők, Special Forces, SF szárazföldi haderőnem, a hadsereg elitalakulatai, és a különleges hadviselési műveletek a feladatuk. A „különleges erők” kifejezést időnként pontatlanul, általában mindenféle különleges hadviselési alakulat megnevezésére használják, de amikor én használom, akkor mindig a hadsereg ilyen alakulatait értem rajta.)

Akkoriban E5-ösnek, őrmesternek kellett lenned, hogy egyáltalán szóba jöhess jelentkezőként az SF-be. Nem tetszett a hosszú várakozás addig, amíg ezt elérem, mielőtt hozzáférek a javához.

– Lehetne Ranger – vetette fel a toborzó.

Nem túl sokat tudtam a Rangerekről, ám amit mesélt, kifejezetten ínycsiklandónak tűnt: repülőgépből kiugrani, célpontokat megrohamozni, kézifegyver-szakértővé képeztetni magamat. Rányitotta a szememet a lehetőségekre, bár lezárnia nem sikerült az üzletet.

– Még meggondolom – mondtam, miközben felálltam, hogy elmenjek.

Ahogy megyek kifelé, a csarnok túlsó oldaláról megszólított a haditengerészet embere.

– Hé, maga! Jöjjön már ide!

Odaballagtam.

– Miről beszéltek ott, benn? – kérdezte.

– Arra gondoltam, beállok az SF-be – számoltam be. – De ahhoz E5-nek kell lennem. Ezért aztán a Rangerekről beszéltünk.

– Igazán? Hallott már a SEAL-ekről?

Abban az időben a SEAL-ek még viszonylag ismeretlenek voltak. Hallottam már róluk egy keveset, de igazából nem sokat tudtam. Azt hiszem, megrántottam a vállamat.

– Miért nem tér be hozzánk? – mondta a tengerész. – Mesélek róluk magának!

Azzal kezdte, hogy beszélt nekem a BUD/S (Basic Underwater Demolition/SEAL), vagyis az alapfokú víz alatti rombolási/SEAL kiképzésről, az előkészítő iskoláról, amelyet minden SEAL-nek el kell végeznie. Manapság százával vannak könyvek és filmek a SEAL-ekről és a BUD/S-ről, még a Wikipedia is meglehetősen hosszú címszót tartalmaz a kiképzésünkről. Akkor, régen azonban a BUD/S rejtélyes dolog volt még, legalábbis az én számomra. Amikor meghallottam, mennyire nehéz, mennyire megfuttatják az embert a kiképzők és hogy az évfolyamoknak csak 10 százaléka jut el a végéig s kerülhet ki a csapatokhoz, nagyon imponált az egész. Pusztán ahhoz, hogy a kiképzést végigcsináld, kemény anyabaszónak kell lenned.

Tetszett nekem ez a fajta kihívás.

Utána a toborzó a SEAL-ek és elődeik, az UDT-k addig végrehajtott küldetéseiről kezdett mesélni. (Az UDT-k, az Underwater Demolition Teams, a Víz Alatti Rombolócsoportok tagjai voltak, könnyűbúvárok, akik ellenség megszállta tengerpartokat derítettek fel, és más, különleges hadviselési faladatokat hajtottak végre a II. világháborútól kezdve.) Szóltak történetek a japánok által védett partok előtti akadályok közötti úszásról és hajmeresztő harcokról a frontvonalak mögött, Vietnamban. Csupa igazán elvetemült csibészség, és mire eljöttem onnan, már minden áron SEAL akartam lenni.

Sok toborzónak, különösen a jóknak, nem csekély érzékük van a lopáshoz is, és ez sem volt kivétel. Amikor visszamentem és éppen aláírtam volna már a papírokat, közölte velem, hogy vissza kell utasítanom a jelentkezési prémiumot, csak így biztosíthatom, hogy kellek a SEAL-eknek.

Visszautasítottam.

Süket duma volt, persze. Azzal, hogy velem visszautasíttatta a bónuszt, jó pontok sokaságát szerezte, biztosra veszem. Nem kétlem, nagyszerű pályafutás vár rá használtautó-kereskedőként.

A haditengerészet nem ígérte meg, hogy SEAL lesz belőlem, ezt a kiváltságot ki kellett érdemelnem. Azt garantálták azonban, hogy kapok esélyt a próbálkozásra. Ami engem illet, nekem ez elég jó volt, mert nem létezhetett, hogy kudarcot valljak.

Az egyetlen gondot az jelentette, hogy esélyt sem kaptam a kudarcra.

A haditengerészet elutasított, amikor az orvosi vizsgálatomon kiderült, a rodeóbaleset miatt szegecsek vannak a karomban. Próbáltam érvelni, próbáltam könyörögni, semmi sem használt. Még azt is felajánlottam, hogy aláírok egy lemondó nyilatkozatot, amelyben vállalom, hogy soha, semmilyen körülmények között se teszem felelőssé a haditengerészetet bármiért, ami a karommal történik.

Kerek perec elutasítottak.

Itt ér tehát véget a katonai pályafutásom, vontam le a végkövetkeztetést.

A hívás

Mivel a fegyveres erők kiestek, elhatároztam, hogy marhatenyésztésben és cowboykodásban csinálok karriert. Mivel jó állásom volt már egy ranchen, úgy határoztam, igazán semmi értelme tovább az iskolában maradni. Otthagytam annak dacára, hogy már kevesebb, mint hatvan tanulmányi pontom hiányzott a végzéshez.

David megduplázta a fizetésemet, és még több felelősségteljes munkával bízott meg. Nagyobb összegű ajánlatokkal elcsaltak más ranchekre, bár különböző okok miatt folyton visszatértem David gazdaságába. A végén, közvetlenül az 1997/1998-as tél előtt, úgy alakult, hogy elhagytam Texast és átmentem dolgozni Coloradóba.

Az állást úgy vállaltam, hogy nem néztem előbb körül a helyszínen, és ez súlyos hibának bizonyult. Akkor úgy gondolkodtam, hogy eddig minden időmet a texasi síkságokon töltöttem, s ezért az átköltözés a hegyek közé üdvös helyváltoztatást jelentene.

Csakhogy ha hiszik, ha nem, az állást Coloradónak azon az egyetlen részén kaptam, amely még Texasnál is laposabb síkság. És sokkal hidegebb. Nem telt bele sok idő, és már fel is hívtam Davidet, hogy megkérdezzem, nincs-e szüksége két, segítő kézre.

– Gyere csak vissza – mondta.

Elkezdtem csomagolni, de nem jutottam nagyon messzire. Még mielőtt megszerveztem volna a költözködést, felhívott telefonon a haditengerészet egyik toborzója.

– Még mindig érdekelné, hogy SEAL lehessen? – kérdezte.

– Miért?

– Akarjuk magát – közölte a toborzó.

– Még szegekkel a karomban is?

– Amiatt ne izgassa magát!

Nem izgattam. Azonnal dolgozni kezdtem a szükséges előkészületeken.

2
Pörölycsapások alatt

Isten hozott a BUD/S-on!

„Feküdj! Száz fekvőtámasz! Most!”

Kétszázhuszonvalahány test vágódott le az aszfaltra és kezdte nyomni a fekvőtámaszokat. Valamennyien kamit – tereptarka BDU-t (Battle-Dress Uniform), azaz harci gyakorló egyenruhát – viseltünk, frissen festett, zöld sisakkal. Ez volt a BUD/S kiképzés kezdete. Bátrak voltunk, izgatottak és pokoli idegesek.

A földbe készültek döngölni minket, mi meg éppen ezt imádtuk.

A kiképző még annyi fáradságot sem vett, hogy kijöjjön a kicsit távolabb álló épületbeli irodájából. Mély, enyhén szadisztikus hangja könnyedén elhallatszott a csarnokból az udvarra, ahol összegyűltünk.

„Még fekvőtámaszt! Adjanak nekem negyvenet! Negy-ve-net!”

A karom még nem kezdett égni, amikor különös, sziszegő hangot hallottam. Fellestem, hogy lássam, mi történik.

Jutalmul erős vízsugár vert képen. Megjelent pár másik kiképző, és megdolgoztak bennünket tűzoltó fecskendőkkel. Bárki, aki elég hülye volt ahhoz, hogy felnézzen, kapott a pofájára.

Isten hozott a BUD/S-on.

„Békaügetés! Rajta!”

A BUD/S a Basic Underwater Demolition/SEAL (Alapfokú Víz Alatti Rombolási/SEAL) rövidítése, és ez az a bevezető tanfolyam, amelyet minden jelöltnek el kell végeznie, aki SEAL akar lenni. Napjainkban ezt a kiképzést a Haditengerészeti Különleges Hadviselési Központban (Naval Special Warfare Center), a kaliforniai Coronadóban adják. Beavató oktatással, azaz indockal (az angol indoctrination szóból) kezdődik, amelyet úgy szerkesztettek össze, hogy bemutassa a jelölteknek, mit fognak megkívánni tőlük. Ezt három szakasz követi: a testedző kiképzés, a búvárkodás és a szárazföldi hadviselés.

Az évek során meglehetősen sok kitalált történet és ismeretterjesztő mű készült a BUD/S kiképzésről és arról, mennyire emberpróbáló. Ezek közül meglepően sok hiteles vagy legalábbis döntő többségében helytálló. A haditengerészet és a kiképzők egy kicsit tompítják a dolgok élét, hogy fogyaszthatók legyenek a közönség számára a tévé valóságshow-iban és más műsorokban. Azonban még ez a felvizezett változat is elég sok igazságot tartalmaz. A lényeg az, hogy a kiképzők a földbe döngölik az embert, majd még jobban beletapossák. Amikor ezzel végeznek, jól seggbe rúgnak, majd azt döngölik a földbe, ami még megmaradt az emberből.

Tehát értitek a lényeget.

Én imádtam. Gyűlöltem, utáltam, átkoztam… de imádtam.

Béna és még bénább

Majdnem egy évbe tellett, hogy elérjem ezt a pontot. 1999 februárjában léptem a haditengerészet állományába és jelentkeztem alapkiképzésre. Az újonckiképző tábor meglehetősen béna hely volt. Emlékszem, egyszer felhívtam közben apámat, és azt mondtam neki, az alapkiképzés könnyű a ranchen végzett munkához képest. Ez nem volt jó dolog. Én azért álltam be a haditengerészethez, hogy SEAL legyek és kihívás elé állítsam magamat. Ehelyett meghíztam és elvesztettem a formámat.

Tudjátok, az újonckiképző tábort úgy tervezték meg, hogy egy hajón való üldögélésre készítsen fel. Rengeteg mindent megtanítanak az embernek a haditengerészetről, ami remek, de én inkább valami olyasmit akartam, mint a tengerészgyalogosok alapkiképzése: testi erőfeszítést igénylő kihívást. Az öcsém a tengerészgyalogsághoz állt be, és megkeményedve, csúcsformában jött ki az alapkiképző táborból. Én is végigcsináltam a haditengerészetit, és valószínűleg kibuktam volna a BUD/S kiképzésről, ha egyenesen odakerülök. Azóta megváltoztatták az eljárásrendet. Ma már külön alapkiképző tábor működik a BUD/S kiképzésre jelentkezőknek, erősebb hangsúllyal a testi erőnlét fejlesztésén és fenntartásán.

A több mint fél évig tartó BUD/S kiképzés szélsőségesen magas fizikai és mentális követelményeket támaszt a résztvevőkkel szemben, amint korábban már említettem, a kiesési ráta meghaladhatja a kilencven százalékot. A BUD/S kiképzés leghírhedtebb része a Pokoli Hét, 132 óra folyamatos gyakorlatozás és fizikai munka. A napi gyakorlatok közül néhányat megváltoztattak vagy másra cseréltek az évek folyamán, és gondolom, továbbra is állandóan fejleszteni fogják őket. A Pokoli Hét azonban megmaradt a legkeményebb fizikai próbatételnek. Amikor én voltam odabenn, a Pokoli Hét az első időszak végén következett. Erről többet azonban később.

Szerencsémre nem kerültem egyenesen a BUD/S kiképzésre. Először más kiképzési tanfolyamokon kellett túljutnom, és mert a BUD/S nem rendelkezett elegendő kiképzővel, nekem (és sok társamnak) még jó sokat kellett várnunk gyötrésünkre és gyalázásunkra.

A haditengerészet szabályai szerint szakterületet (vagy Katonai Foglalkozási Szakterületet – Military Occupation Specialty, MOS, ahogy a fegyveres erőknél nevezik) kellett választanom arra az estre, ha nem jutok túl a BUD/S kiképzésen és nem felelek meg SEAL-nek. A felderítést választottam, naivul azt hittem, a végén valami James Bond-féle lesz belőlem. Na, most kacaghattok egy kicsit.

Az volt azonban az a tanfolyam, amelyik alatt kezdtem komolyabban belefeküdni a munkába. Három hónapot töltöttem a haditengerészeti felderítési tevékenység alapjainak tanulásával és azzal, hogy a testem jobb formába hozzam. Akkoriban véletlenül találkoztam a támaszponton egy csapat igazi SEAL-lel, és ez is keményebb munkára ösztönzött. Rendszeresen jártam a tornaterembe, nekiestem testem minden fontos részének: a lábamnak, a mellkasomnak, a tricepszeknek, a bicepszeknek stb. Elkezdtem hetente háromszor futni, napi három–hét kilométert, minden alkalommal egy kilométerrel növelve a távot.

Utáltam futni, de kezdtem helyesen gondolkodni. A cél érdekében mindent meg kell tennem.

Akkor tanultam meg azt is, hogyan kell úszni, vagy legalábbis azt, hogyan ússzak jobban.

Texasnak az a része, ahonnan érkeztem, messze fekszik a víztől. Egyebek mellett tökéletesen el kellett sajátítanom az oldalúszást, ezt a SEAL-ek számára elsődleges fontosságú úszótempót.

Mire véget ért a „derítési” iskola, egész jól formába hoztam magamat, de valószínűleg nem álltam még igazán készen a BUD/S-kiképzésre. Bár akkoriban, persze, nem így gondoltam. Szerencsére kevés kiképző volt éppen a BUD/S-on, s emiatt feltorlódtak a reménybeli kiképzendők. A haditengerészet úgy határozott, a SEAL-beosztásfelelősök mellé oszt be kisegítőnek, amíg nem adódik egy hely az éppen induló tanfolyamon. (A fegyveres erőknél a beosztásfelelősök azok, akik különböző személyzeti ügyeket intéznek. Feladatkörük hasonló a nagyvállalatok HR-es tisztviselőiéhez.)

Fél napot kellett velük dolgoznom, vagy reggel nyolctól délig, vagy déltől négyig. Amikor nem dolgoztam más SEAL-jelöltekkel együtt képeztem magam. Két óra hosszat testedző kiképzést (PT, Physical Training) végeztünk – azt, amit a régi vágású testnevelő tanárok szabadgyakorlatoknak neveznek. Ismerik a rendjét: ízületropogtató nyújtógyakorlatok, fekvőtámaszok, guggolások.

A súlyzózástól tartózkodtunk, mert úgy gondoltuk, nem akarunk izomlázat meg fejlett, de kötött izomzatot. Az ember erős akart lenni, de ugyanakkor a lehető legrugalmasabb is.

Keddenként és csütörtökönként kimerülésig úsztunk, lényegében addig, amíg elsüllyedtünk. Péntekenként következtek a hosszú, nyolc-tíz kilométeres futások. Kemény, de a BUD/S-kiképzésen a félmaraton lefutását várták el.

Szüleim emlékeznek egy beszélgetésünkre abból az időből. Próbáltam felkészíteni őket arra, ami a jövőben várható. Nem valami sokat tudtak a SEAL-ekről, és ez valószínűleg így volt jól.

Valaki felvetette, hogy esetleg kitörlik a személyi adataimat a hivatalos nyilvántartásokból. Amikor én beszéltem nekik erről, láttam, hogy megrándul kicsit az arcuk.

Megkérdeztem, el tudják-e fogadni. Nem mintha igazából lett volna más választásuk.

„Rendben van”, erősködött apukám. Anyukám némán beletörődött. Nem kis aggodalmat éreztek mindketten, de próbálták titkolni, és soha nem mondtak egy szót sem, amellyel elvehették volna a kedvemet.

Végül, vagy hat hónap várakozás, elszánt készülődés, majd újabb várakozás után, megérkezett a menetparancsom: jelentkezzen a BUD/S-kiképzés helyszínén!

Alaposan szétrúgatom a seggemet

Kihajtogattam magamat a taxi hátsó üléséről, és megigazítottam a díszegyenruhámat. Kiemeltem a zsákomat a kocsiból, mély lélegzetet vettem, és elindultam a „tatfedélzetre”, egy épülethez vezető gyalogúton, amelyről ránézésre azt gondoltam, ott kell jelentkeznem. Huszonnégy éves voltam, elérkeztem álmom valóra válásának küszöbére.

És közben a seggem szétrúgásának küszöbére is.

Sötét volt, de nem volt még igazán késő, úgy este öt vagy hat körül járhatott az idő. Félig-meddig arra számítottam, hogy azonnal rám veti magát valaki, amint belépek az ajtón. Az ember hallja azt a rengeteg rémhírt a BUD/S-kiképzésről és arról, mennyire durva, de a teljes történetet sohasem kapod meg. A várakozás nehezíti a dolgokat.

Megláttam egy asztal mögött ülő tagot. Odamentem hozzá, és jelentkeztem. Nyilvántartásba vett, elrendezte, melyik körletbe kerüljek meg a többi adminisztrációs papírszart, amit ilyenkor muszáj lekezelni.

Nekem egész idő alatt az motoszkált a fejemben: „Ez nem túl kemény.”

Meg ez is: „Bármelyik másodpercben rám fognak támadni.”

Természetesen nehezen aludtam el. Folyton az járt az eszemben, hogy mindjárt berontanak a kiképzők, és elkezdik a gyötrésemet. Izgatott voltam, és ugyanakkor kicsit aggódtam is.

A reggel a legcsekélyebb háborgatás nélkül jött el. Csak akkor derült ki, hogy valójában még nem vagyok benn a BUD/S-kiképzésen, hivatalosan még nem. Ahol voltam, azt a betanítás (indoctrination) szót rövidítve Betannak (Indoc) nevezik. A Betant felkészítésnek szánják a BUD/S-kiképzésre. Olyan, mintha a BUD/S lebutított, biztonságos változata lenne. Már ha SEAL-ek végeznek bármiből lebutítottat és biztonságosat.

A Betan egy hónapig tartott. Ordítottak velünk valamennyit, de semmiség volt a BUD/S-hez képest. Eltöltöttünk némi időt a velünk szemben támasztott elvárások teljesítéshez szükséges alapok elsajátításával, olyasmikkel, mint az akadálypálya végigfutásának fogásai. E mögött az az elképzelés húzódott meg, hogy mire a dolgok komolyra fordulnak, mi biztonságosan tudjuk majd végezni a gyakorlatokat. Sok időt töltöttünk mindenféle kisegítő tevékenységgel is a magát a kiképzést végrehajtó többi évfolyam mellett.

A Betan remek móka volt. Imádtam a fizikai részét, a testem erőltetését és testi képességeim csiszolását. Ugyanakkor láttam, hogyan bánnak a jelöltekkel a a BUD/S-kiképzés alatt, és azt gondoltam: Ó a francba! Jobban teszem, ha komolyan veszem és még jobban rákapcsolok!

És akkor, mielőtt észrevettem volna, elkezdődött az első időszak. A kiképzés már igazi volt, és valóban rugdosták a hátsó felemet. Rendszeresen és komoly beleérzéssel.

Amivel elérkeztünk oda, ahol ezt a fejezetet elkezdtük, vagyis amikor erőlködés közben tűzoltó fecskendővel az arcomba spricceltek. Akkor már sok hónapja végeztem a PT-t, de ez sokkal keményebb volt. Az volt a mókás, hogy bár többé-kevésbé tudtam, mi következik, nem fogtam fel teljesen, mennyire nehéz lesz. Amíg meg nem tapasztalsz valamit a valóságban, egyszerűen nem ismered.

Azon a reggelen egy adott pillanatban azt gondoltam: Szent szar! Ezek a faszik meg fognak ölni! Le fog esni a két karom, szét fogok zuhanni, és egyenesen elnyel az aszfalt!

Valahogy tovább működtem.

Amikor először képen csapott a víz, elfordítottam az arcomat. Ezzel alaposan felhívtam magamra a nem kívánatos figyelmet.

– Nem fordul el! – kiáltotta a kiképző, és hozzáfűzött még néhány keresetlen szót arról, milyen elképesztő mértékben hiányzik belőlem a jellem és a tehetség. – Forduljon vissza és viselje el!

Úgy tettem. Nem tudom, hány száz fekvőtámaszt és más gyakorlatot nyomtunk le. Azt tudom, úgy éreztem, mindjárt bedobom a törülközőt. De nem akartam kudarcot vallani.

Újra és újra ezzel a félelemmel néztem szembe, és ugyanerre a következtetésre jutottam minden áldott nap, néha naponta többször is.

Az emberek meg szokták kérdezni, mennyire voltak durvák a gyakorlatok, hány fekvőtámaszt kellett teljesítenünk, hány felülést. Hogy az első kérdést megválaszoljam, a szám alkalmanként száz volt, de a számok magukban szinte lényegtelenek. Mert amennyire emlékszem, mindenki le tudott nyomni száz fekvőtámaszt vagy amit éppen kellett. Az ismétlődés és a folyamatos stressz, a gyakorlatozást kísérő durva bánásmód okozta, hogy a BUD/S olyan emberpróbáló volt. Gyanítom, ezt nehéz megmagyarázni annak, aki nem csinálta végig.

Létezik egy általános félreértés, amely szerint a SEAL-ek testileg csúcsformára gyúrt, nagy, marha pasasok. Ami a kondíciót illeti, az általában igaz, hogy a csoportokban szolgáló összes SEAL remek formában van. A SEAL-ek között azonban mindenféle termetű ember akad. Én akkor 188 centi voltam, és 74 kiló körül járt a súlyom. A többiek között, akik majd velem fognak szolgálni, 170–197 centi között mindenféle nagyságú ember volt. A dolog, ami közös volt bennünk, nem az izom volt, hanem az akarat, hogy kerül, amibe kerül, megtesszük a dolgunkat.

A BUD/S-kiképzést végigcsinálni és SEAL-nek lenni sokkal inkább a lelkierőről szól, mint bármi másról.

A radar ernyője alatt

Azon az első héten próbáltam annyira a radar ernyője alatt maradni, amennyire csak lehetett. Ártalmas volt, ha felfigyeltek az emberre. Akár torna, akár valamilyen gyakorlat alatt vagy csak a sorban állva, a legapróbb dolog is a figyelem fókuszába lökhetett. Ha csak kicsit görnyedten álltál a sorban, máris kiszúrtak. Ha egy kiképző utasított minket, tegyünk meg valamit, én próbáltam elsőként megtenni. Ha az elvárt dolgot csináltam – és az biztos, hogy nagyon igyekeztem –, semmibe vettek, és valaki mást pécéztek ki.

De nem tudtam teljesen észrevétlen maradni. Minden testgyakorlásom ellenére, minden, tornával és ki tudja még, mi mindennel töltött óra ellenére rengeteg gondom adódott a húzódzkodással.

Biztosra veszem, hogy ismeritek a rutint: felteszed a két kezed a rúdra, és felhúzod magad. Utána leengeded magadat. És újra, újra meg újra.

A BUD/S-kiképzésen lógnunk kellett a rúdon és várni, amíg a kiképző szól, hogy kezdjük el. Nos, amikor az évfolyam először felsorakozott a nyújtógyakorlathoz, a kiképző véletlenül éppen a közelemben állt meg.

– Rajta! – mondta.

– Ú – nyögtem, miközben húztam magamat felfelé.

Nagy hiba. Azonnal gyengének bélyegeztek.

Először is nem tudtam olyan nagyon sokszor felhúzódzkodni, legfeljebb, ha fél tucatszor (történetesen ennyi volt az elvárás). Most azonban, a figyelem középpontjában, nem tudhattam le csak úgy, feltűnés nélkül. Tökéletes húzódzkodásokat kellett bemutatnom. És sokat. A kiképzők kinéztek maguknak, és kezdtek többet végeztetni velem, meg sok külön gyakorlást rám sózni.

Volt ennek hatása. A húzódzkodás az egyik legsikeresebb tornamutatványommá vált. Harmincnál többet tudtam gond nélkül teljesíteni. Nem én végeztem ebben osztályelsőként, de szégyenkezni sem volt okom.

És az úszás? Mindaz a munka, amelyet a BUD/S előtt vállaltam, most eredményt hozott. Ami azt illeti, az úszás lett a főerősségem. Az évfolyam egyik, ha nem a leggyorsabb úszója voltam.

Megint egyszer igaz, hogy a minimális távolságok nem igazán mesélik el a történetet. Hogy megfelelj, egy kilométert kell leúsznod az óceánban. Mire elvégzed a BUD/S-kiképzést az egy kilométer semmiség. Az ember állandóan úszik. A négy kilométeres úszások a napi rutin részét képezték. És aztán eljött az idő, amikor csónakon kivittek minket, és tizenhárom kilométerre a parttól beparancsoltak a vízbe.

– Egy út vezet haza fiúk – közölte a kiképző. – Kezdjetek úszni!

Étkezéstől étkezésig

Valószínűleg mindenki, aki hallott a SEAL-ekről, hallott a Pokoli Hétről is. Ez öt és fél napi folyamatos gyötrés, amit úgy terveztek meg, hogy kiderüljön, rendelkezel-e az állóképességgel és az akaraterővel, amely szükséges ahhoz, hogy a harcosok harcosa lehess.

Minden SEAL-nek megvan a maga története a Pokoli Hétről. Az enyém valójában egy vagy két nappal a Pokoli Hét előtt kezdődött kinn, a hullámtörésben, valami sziklákon. Egy csoportnyi közülünk az IBS-ben, a hatszemélyes, felfújható, kicsi csónakban ült (Inflatable Boat, Small), amit a sziklák mellett elhaladva kellett kihoznunk a partra. Én voltam a csúcsember, ami azt jelenti, hogy nekem kellett elsőnek kipattannom és keményen a helyén tartani az IBS-t, amíg mindenki más kiszáll és felemeljük a csónakot.

Hát, éppen amikor igyekeztem megvetni a lábamat, jött egy nagy hullám, megemelte a csónakot, és rátette a lábamra. Pokolian fájt, és azonnal elzsibbadt.

Amennyire tudtam, nem törődtem vele, és végül bepólyáztam. Később, amikor már végeztünk aznapra, egy pajtásommal, akinek az apja történetesen orvos volt, elmentünk az öregéhez, és megvizsgáltattuk. Megröntgenezte, és kiderült, hogy eltört.

Természetesen be akarta gipszelni, de én nem engedtem. Ha gipszkötéssel jelentkeztem volna a BUD/S-kiképzésen, azonnal várólistára tettek volna. És ha ez a Pokoli Hét előtt történik meg az emberrel, akkor vissza kell mennie a legelejére, és nincs az az isten, akinek a kedvéért újra átmentem volna mindazon, amin éppen sikerült túlesnem.

(Még a BUD/S-kiképzés alatti is lehet engedéllyel távozni a támaszpontról a szabadidőben. És nyilvánvaló okokból én bizony nem a haditengerészet orvosát kerestem fel, hogy megvizsgáltassam a lábfejemet, mert ő azonnal visszaküldött – „visszagördített” – volna.)

Azon az estén, amikor a Pokoli Hétnek el kellett kezdődnie, bevittek minket egy nagy szobába, pizzát adtak vacsorára, és maratoni mozielőadást rendeztek nekünk: egymás után vetítették a Sólyom végveszélyben, a Katonák voltunk és a Rettenthetetlen (Black Hawk Down, We Were Soldiers, Braveheart) című filmet. Valamennyien lazítottunk valami sajátos módon, mert tudtuk, mindjárt elkezdődik a Pokoli Hét. Olyan volt, mintha a Titanicon buliztunk volna. A mozik mindnyájunkat felpörgették, de tudtuk, valahol kinn, a sötétben vár már a jéghegy.

Megint felidegesítettem magam. Tudtam, egyszer csak be fog rontani az ajtón egy kiképző, kezében vaktölténnyel tüzelő M-60-as géppuskával, nekem pedig ki kell rohannom és beállni a sorba a güriplaccon (az aszfaltozott alakulótéren, ahol az alaki gyakorlatokat végeztük). De mikor?

Minden elmúló perccel erősödött gyomrom háborgása. Csak ültem ott, és azt mondogattam magamnak: „Istenem!” Újra és újra. Nagyon meggyőzően és mély átéléssel.

Megpróbáltam szundikálni, de nem tudtam elaludni. Végül csak berontott valaki, és elkezdett lőni.

Hála istennek!

Nem hiszem, hogy valaha életemben örültem ennyire a szidalmazásnak és a megalázó bánásmódnak. A kiképzők frászgránátokat dobáltak, és teljes nyomáson használták a tűzoltó fecskendőket. (A frászgránát hirtelen, vakító villanással és nagyon erős zajjal robban, de nem sebesíti meg az embert. Szigorúan szakmai szempontból a hadsereg és a haditengerészet többféle gránátot használ, de általában ezt a szót használjuk rájuk.)

Izgatott voltam, készen arra, amit egyesek a SEAL-kiképzésen részt vevőkre váró végső próbatételnek vélnek. Ugyanakkor azonban azt is gondoltam: Mi a frász folyik itt? Mert bár mindent tudtam a Pokoli Hétről – vagy azt hittem, hogy mindent tudok –, át még sohasem éltem, tehát a csontjaimban nem értettem igazán.

Szétosztottak bennünket. Különböző szolgálati helyekre küldtek minket, és kezdtük a fekvőtámaszozást, a békaügetést, a csillagszökellést…

Ez után minden összefolyt. A lábam? Az volt a legkisebb gondom. Úsztunk, tornáztunk, kivittük a csónakokat. Legtöbbnyire csak állandóan mozogtunk. Az egyik srácon egy adott pillanatban annyira eluralkodott a kimerültség, hogy a csónakunkban ülők ellenőrzésére érkező kajakot cápának nézte, és üvöltve figyelmeztetett a veszélyre. (Ami azt illeti, a kajakban a parancsnokunk ült. Nem vagyok biztos benne, hogy bóknak vette, amikor „lecápázták”.)

Még a BUD/S-kiképzés kezdete előtt valaki azt tanácsolta, a legjobban akkor tudom majd kezelni, ha étkezéstől étkezésig haladok. Nyomjad, amilyen keményen csak tudod, amíg meg nem etetnek. Hat óránként óraműpontossággal adnak enni. Ezért tehát én erre összpontosítottam. A megváltás sohasem volt messzebb öt óra és ötvenkilenc percnél.

Ezzel együtt többször is úgy éreztem, nem sikerül végigcsinálnom. Nagy kísértést éreztem, hogy felkeljek és odafussak a haranghoz, amely véget vetne kínzatásomnak – ha megkongatod azt a harangot, elvisznek egy kávéra és egy fánkra. És elköszönnek tőled, mert a harang megkongatása (vagy csak annyi, hogy felállsz és azt mondod, „abbahagyom”) a program végét jelenti számodra.

Ha hiszitek, ha nem, a törött lábfejem a hét előrehaladtával javulni kezdett. Meglehet, úgy hozzászoktam a fájdalomhoz, hogy közérzetem normális részévé vált. Amit nem bírtam az a hideg volt. Levetkőzve feküdni a tengerparton, a hullámok járta sávban, befagyó seggel, nekem az volt a legrosszabb. A két oldalt mellettem fekvő srácokkal egymásba karoltunk, „légkalapácsoztunk”, és testem közben eszelősen reszketett a hullámokkal lecsapó hidegtől. Imádkoztam, bár lepisálna valaki.

Mindenki pisált is, biztosra veszem. Azon a ponton nekünk a vizelet volt az egyetlen elérhető meleg dolog. Ha véletlenül BUD/S-kiképzési foglalkozás alatt néztek ki a hullámtörésre, és egy rakás összekapaszkodva kuporgó pasast láttok, annak az az oka, hogy valaki éppen pisil, és mindenki igyekszik hasznát venni.

Ha az a harang egy kicsit közelebb van, talán felálltam volna és elmentem volna megkongatni, s megkaptam volna a forró kávémat és a fánkomat. De nem álltam fel.

Vagy túl konok voltam ahhoz, hogy feladjam, vagy túl lusta, hogy felálljak. Válasszatok kedved szerint!

Többféle indítékom is volt a kitartásra. Mindenkire egyenként pontosan emlékeztem, aki azt mondta nekem, hogy nem fogom bírni a BUD/S-kiképzést. A bennmaradás egyet jelentett azzal, hogy igenis bebizonyítom nekik az ellenkezőjét. És látni azt a sok hajót a part előterében szintén erős ösztönzést jelentett: azt kérdeztem magamtól, vajon ott akarom-e végezni valamelyiken.

A pokolba, dehogy!

A Pokoli Hét vasárnap késő este kezdődött. Nagyjából szerda lehetett, amikor kezdtem úgy érezni, végig fogom csinálni. Addigra fő célommá leginkább az vált, hogy ébren maradjak. (Nagyjából kétórányi alvásra nyílt módom egész idő alatt, és arra sem egybefüggően.) A püfölés nagy részén túljutottunk, és a kihívás elsősorban mentális jellegű volt. Sok kiképző állítja, a Pokoli Hét kilencven százalékban lelki megpróbáltatás, és igazuk van. Azt szükséges megmutatnod, hogy megvan benned a lelkierő és szívósság egy feladat végrehajtásának folytatásához akkor is, amikor már halálosan kimerültél. Valójában ez az alapgondolat húzódik meg az egész próbasorozat mélyén.

Vitán felül hatékony módja ez a krapekok kiválogatásának. Hogy őszinte legyek, akkor én ezt nem láttam, harc közben azonban megértettem. Az ember nem ballaghat el és kongathatja meg a harangot, mert haza akar menni, amikor javában lövi az ellenség. Ott hiába mondja: „Adják ide nekem azt a bögre kávét meg a fánkot, amit megígértek!” Ha ott feladod, meghalsz és a társaid közül is meghal néhány.

Kiképzőim a BUD/S alatt mindig ilyesmiket mondtak: „Azt hiszik, ez rossz? Sokkal keményebben fognak szívni, amint kikerülnek a Csoportokhoz. Jobban fognak fázni, és fáradtabbak lesznek, amint eljutnak oda”.

A hullámverésben fekve azt gondoltam, játsszák az eszüket a nagypofájúak. Aligha hittem volna, hogy pár év múlva azt fogom gondolni, a Pokoli Hét gyerekjáték volt.

A fázás a rémálmommá vált.

Ezt szó szerint értem. A Pokoli Hét után rengetegszer riadtam fel vacogva. Lehettem én mindenféle takaró alatt, és még mindig fáztam, mert az agyamban újra a Pokoli Héten jártam.

Olyan sok könyvet és videót készítettek már a Pokoli Hétről, hogy nem fogok a drága időtökből többet a leírására vesztegetni. Egyet azonban hadd szögezzek le: végigcsinálni sokkal kellemetlenebb, mint olvasni róla.

Visszagördítve

A Pokoli Hetet követő hét az erő visszanyerésére szánt, röpke időszak, az úgynevezett sétálóhét. Addigra már olyan alaposan helybenhagytak, hogy a tested állandóan úgy érzi, zúzódások és hólyagok borítják. Teniszcipőben jársz, és még véletlenül sem eredsz futásnak, csak gyorslépésben mész mindenhova. Olyan engedmény ez, amelyik nem tart sokáig. Néhány nap után újra nekilátnak kiverni belőled a szart.

– Oké, cumizzák fel! – rikoltják a kiképzők. – Túl vannak rajta!

Ők mondják meg, mikor sérült az ember és mikor nem.

Miután túléltem a Pokoli Hetet, azt hittem, ez bejött, megvagyunk. A fehér pólómat leadtam, barnát vételeztem helyette, és elkezdtem a BUD/S-kiképzés második szakaszát, a búvárkodás időszakát. Sajnálatos módon valahol menetközben összeszedtem valami fertőzést. Nem sokkal a második időszak kezdete után az egyik merülőtoronyban, egy búvármerülést szimuláló, különleges kiképzési berendezésben voltam. Az adott gyakorlaton búvárharanggal kellett gyakorlatoznom, azt végrehajtva, amit felhajtóerős emelkedésnek neveznek, amely alatt kiegyenlítve kell tartani a nyomást a külső és a belső fülben. Ennek több módja is ismert, az egyik legismertebb az, hogy az ember becsukja a száját, ujjával összecsippenti az orrlyukait, majd finoman kifújja az orrát. Ha nem fújod ki jól, vagy nem tudod megfelelően kifújni, jönnek a bajok…

Mondták ezt nekem, de mintha a fertőzés miatt nem sikerült volna felfognom. Mivel a BUD/S-kiképzésen voltam, és tapasztalatlan zöldfülű, úgy döntöttem, felszívom maga, és megpróbálkozom. Ez volt a helytelen megoldás: csak ereszkedtem lefelé, és a végén beszakítottam a dobhártyámat. Amikor felmerültem, fülemből, orromból és mindkét szememből folyt a vér.

Ott, azonnal elsősegélyben részesítettek, majd elküldtek, hogy kezeltessem a fülemet. Egészségi problémám miatt visszagördítettek, vagyis miután meggyógyultam, egy később indított évfolyamba osztottak be.

Amikor visszagördítenek, kikerülsz valamiféle senki földjére. Mivel a Pokoli Hetet már végigcsináltam, nem kellett egészen a legelejére visszamennem – istennek hála, a Pokoli Hetet nem ismételtetik meg az emberrel. Persze nem csücsülhettem csak úgy a fenekemen, amíg utolér a következő évfolyam. Amint tudtam, segítettem a kiképzőknek, naponta végeztem a testedzést, és futottam a fehér pólós (első időszakos) évfolyammal.

Az egyik dolog, amit tudni kell rólam, hogy imádok dohányt rágni.

Így van ez már tizenéves korom óta. Apám rajtakapott bagórágás közben, amikor még középiskolába jártam. Ő erősen ellenezte, és úgy határozott, egyszer s mindenkorra elveszi a kedvemet ettől a rossz szokástól. Ezért aztán megetetett velem egy teljes doboz gaulteriaolajban pácolt, ízesített dohányt. A mai napig képtelen vagyok akár csak fogkrémből a gaulteriaolajosat használni.

A más ízesítésű rágódohány persze más tészta. Manapság a Copenhagen a kedvenc márkám.

A BUD/S-kiképzés alatt a jelöltek nem tarthatnak maguknál dohányt. Én azonban úgy véltem, visszagördítettként megúszhatom. Egyik nap számba vettem egy adag Copenhagent, majd beálltam az alakzatba futni. Eléggé mélyen a falka közepén helyezkedtem el ahhoz, hogy senki se figyeljen fel rám. Vagy legalábbis én azt hittem.

Nem fogjátok elhinni, de az egyik kiképző hátrajött, és hozzám kezdett beszélni. Amint válaszoltam, azonnal meglátta, hogy bagó van a számban.

– Feküdj!

Kiléptem a sorból, és felvettem a fekvőtámaszhoz előírt testhelyzetet.

– Hol a doboza? – kérdezte.

– A zoknimban.

– Vegye elő!

Természetesen, amíg előszedem, addig is fekvőtámaszban kellett maradnom, így az egyik kezemmel hátranyúltam, és elővettem. Kinyitotta a dobozt, és letette elém.

– Egye meg!

Valahányszor fekvőtámaszozás közben leereszkedtem, ki kellett harapnom és le kellett nyelnem egy nagy adag Copenhagent. Tizenöt éves korom óta rágtam bagót, és már rendszeresen lenyeltem, amikor végeztem vele, tehát nem volt olyan pocsék, mint gondolnák. Annyira bizonyosan nem, mint a kiképzőm akarta. Talán, ha gaulteriaolajos lett volna, más lett volna a leányzó fekvése. Egészen kiborította, hogy nem okádtam el magamat. Ezért aztán órák hosszat egzecírozott ilyen-olyan gyakorlatokkal, és végül tényleg majdnem elhánytam magamat – nem a Copenhagentól, hanem a kimerültségtől.

Aztán elengedett. Ezt követően egészen jól kijöttünk egymással. Kiderült, hogy ő maga is bagórágó. Ő és egy másik, texasi származású kiképző egészen megkedvelt a BUD/S-kiképzés vége felé, és mindkettőjüktől egy tonnányit tanultam a tanfolyam haladtával.

Sokan meglepődve értesülnek arról, hogy a sérülések nem zárják ki szükségszerűen az ember SEAL-lé válását, hacsak nem olyan súlyosak, hogy véget vetnek a haditengerészeti pályafutásának. Pedig ez így ésszerű, mert SEAL-nek lenni sokkal inkább lelki-, mint testi erő kérdése. Ha rendelkezel azzal a pszichológiai állóképességgel, amellyel úrrá tudsz lenni a sérülésen, és be tudod fejezni a kiképzési programot, jó esélyed van rá, hogy használható SEAL lesz belőled. Én magam ismerek egy SEAL-t, aki olyan csúnyán eltörte a csípőjét, hogy műtéttel kellett helyrerakni. Másfél évre ki kellett szállnia, de végül sikeresen átjutott a BUD/S-kiképzésen.

Hallhattok fickókat arról mesélni, hogy kirúgták őket a BUD/S-kiképzésről, mert összeverekedtek a kiképzőjükkel, és kiverték belőle a szart. Ezek mind hazug szarzsákok. Senki sem verekszik a kiképzőkkel. Az ember egyszerűen nem tesz ilyet. Higgyétek el, ha megtenné, ők összefognának és olyan gyorsan elfenekelnék az ilyet, hogy soha többet nem tudna járni még lépésben sem.

Marcus

Az ember közel kerül a többiekhez a BUD/S-kiképzés alatt, de a Pokoli Hét utánig próbál nem túl közel kerülni. Addig fogy el a jó nép java. Mi két tucatnyian végeztünk az évfolyamunkból, vagyis kevesebb, mint a kezdő létszám tíz százaléka.

A végzősök egyike én voltam. A 231. évfolyammal indultam, de a visszagördítés miatt a 233.-kal végeztem.

A BUD/S-kiképzés után a SEAL-ek haladó fokú kiképzéssel folytatják, amelynek hivatalosan SEAL Képesítő Kiképzés vagy SKK (SEAL Qualifying Training, azaz SQT) a neve. Amíg ott szolgáltam, újra összekerültem egy barátommal, akivel a BUD/S alatt ismerkedtem meg, Marcus Luttrell-lel.

Marcus meg én az első perctől kiválóan megértettük egymást. Ez csak természetes, hiszen mindketten texasi fiúk voltunk.

Nem hiszem, hogy ezt megérheted, ha nem vagy texasi. Úgy látszik, valami különleges kapocs köti össze az államból származó embereket. Nem tudom, hogy a közös élményektől van-e vagy a vízben van valami – vagy talán a sörben. A texasiak általában remekül boldogulnak egymással, és esetünkben az első percben kialakult közöttünk a barátság. Meglehet, nincs ebben semmi rejtély, végtére is rengeteg közös élményt éltünk át attól kezdve, hogy a vadászatot imádva nőttünk fel, odáig, hogy azért a haditengerészethez jelentkeztünk, mert végig akartuk küzdeni a BUD/S-kiképzést.

Marcus előttem végezte el a BUD/S-et, majd magas szintű különleges kiképzésre ment, mielőtt visszatért az SKK-ra. Kiképzett szanitéc lévén véletlenül éppen ő látott el, amikor búvárkodás közben az első O_2 találatot kaptam. (A laikusok nyelvén az „O_2 találat” akkor következik be, amikor merülés közben túl sok oxigén kerül az ember véráramába. Több különböző tényező okozhatja, és roppant súlyos gondokat okozhat. Az én esetem jelentéktelen volt.)

Visszatérve a búvárkodásra. Mindig azt szoktam mondani, én „…L” vagyok, nem SEAL. Szárazföldi ember vagyok, a levegőt és a tengert nyugodtan megtarthatják másoknak.

Aznap, amikor az esetem történt, egy hadnaggyal úsztam, és eltökéltük, hogy mi fogjuk megkapni a nap aranyuszonyát, a nap legforróbb merülését. A gyakorlat keretében be kellett úsznunk egy hajó alá, és tapadóaknákat telepíteni rá. (A