Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 75.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Laurent Gaudé: La Mort du roi Tsongor

Actes Sud, 2002, Párizs

Original Publisher © Actes Sud, 2002

Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

Fordította Takács M. József

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő Horváth Sára

Szerkesztő Wiesenmayer Teodóra

Olvasószerkesztő Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Szász Julianna

ISBN 978-963-656-105-5

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TATALOM

I. FEJEZET

TSONGOR KIRÁLY ÁLMATLAN ÉJSZAKÁJA

II. FEJEZET

SOUBA GYÁSZLEPLE

III. FEJEZET

A HÁBORÚ

IV. FEJEZET

MASSABA OSTROMA

V. FEJEZET

AZ ELFELEDETT MENYASSZONY

VI. FEJEZET

A VÉGSŐ NYUGVÓHELY

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Yannis Kokkosnak és
Anne Blancard-nak

I. FEJEZET

TSONGOR KIRÁLY ÁLMATLAN ÉJSZAKÁJA

A palotában általában Katabolonga kelt fel elsőként. Végigsétált az üres folyosókon, miközben odakint az éjszaka még teljes súlyával nehezedett rá a várost körülölelő dombokra. Szobájából az aranyzsámolyt rejtő terem felé tartva soha nem találkozott senkivel. Magas sziluettjének elmosódott árnyéka némán siklott végig a falakon. Így volt ez időtlen idők óta. Katabolonga csendben tette a dolgát, szolgálatát már napfelkelte előtt megkezdve.

Ám ezen a reggelen nem volt egyedül. Ezen a reggelen lázas sürgés-forgás zaja töltötte be a palotát. Többtucatnyi szolga és hordár nyüzsgött a folyosókon. Óvatosan lépkedtek, és egészen halkan beszéltek, hogy senkit ne ébresszenek fel. Olyanok voltak, mint egy csempészbanda, amely az éj leple alatt próbálja meg kirakodni az árut a hajójából. Mindenki teljes csendben tevékenykedett. A massabai palotában nem volt éjszaka. A munka megállás nélkül folyt.

Massaba már hetek óta a lázas készülődés, az éjjel-nappal folyó hangyaszorgalmú munka nyugtalan központjává lett. Merthogy Tsongor király arra készült, hogy lányát hozzáadja Sósföld hercegéhez. Egész karavánok érkeztek a legtávolabbi tájakról, melyek fűszereket, lábasjószágot és értékes szöveteket hoztak az ünnepségre. Az építészek azon fáradoztak, hogy még jobban kiszélesítsék a palota kapuja előtti tágas teret. Minden szökőkutat virágokkal díszítettek fel. Hosszú sorokban érkeztek a kereskedők, hogy az ünnepségre szánt rengeteg virágot a palotába hozzák. Egész Massaba felbolydult, a város szinte lázban égett. Ahogy teltek-múltak a napok, egyre nagyobb tömeg zsúfolódott össze a királyi székhelyen. Immár több ezer sátor sorakozott a városfalak tövében, a színes ponyvák rengetegéből valóságos külvárosok születtek, ahol a homokban játszadozó gyermekek kiáltásai a sátrak között legelésző állatok bőgésével keveredtek. A nagy nap tiszteletére még a távoli vidékeken élő nomádok is eljöttek. Mindenfelől százával érkeztek a vendégek. Azért jöttek, hogy megnézzék Massabát, és megünnepeljék Samiliának, Tsongor király lányának az esküvőjét.

A főtéren már hetek óta szinte mozdulni sem lehetett, mert Massaba lakói és a városba sereglő nomádok oda helyezték el a menyasszonynak szánt ajándékaikat. Hatalmas halmokban álltak a virágok, az amulettek, a gabonával teli zsákok és a borral teli kőkorsók. Mellettük finom kelmékből és szent szobrocskákból emelt hegyek magasodtak. Tsongor király lányát mindenki csodálta, s az emberek ezt ajándékaikkal és áldást kérő imáikkal igyekeztek kifejezni.

A palotabeli szolgáknak ezen az éjszakán kellett behordaniuk az ajándékokat a térről. Nem maradhatott ott semmi. Massaba öreg királya azt akarta, hogy a palota előtti teret fényűzően feldíszítsék. Hogy a kövezetet egészen elborítsák a rózsák, a királyi testőrség pedig díszegyenruhába öltözve sorakozzon fel ott. Kouame herceg már útnak indította követeit, hogy a király lába elé helyezzék az általa küldött ajándékokat. Valójában ezzel, vagyis az ajándékok átadásával kezdődik majd meg az esküvői szertartás. Addigra mindennek készen kell állnia.

A szolgák egész éjjel az ajándékhegyekkel teli főtér és a palota termei között ingáztak. Százával hordták be a zsákokat, kazalszámra a virágokat és a rengeteg ékszert. Ügyelve arra, hogy közben semmi zajt ne csapjanak, igyekeztek egyenletesen elosztani az amuletteket, a szobrocskákat és a faliszőnyegeket az épület különböző termeiben. Minden helyiséget megtöltöttek a nép szeretetét kifejező ajándékokkal, csak a nagyteremnek kellett üresen maradnia. A cél az volt, hogy Samilia hercegnő olyan palotában ébredjen fel, melyet ezernyi illat és szín varázsol ünnepivé. Ezen fáradoztak tehát a hosszú sorokban, néma csendben vonuló szolgák százai. Mindennek készen kell állnia, mire a hercegnő és kísérete felébred. Most rájöttek, hogy szorítja őket az idő, mivel néhányuk a folyosón találkozott Katabolongával, és tudták, ha Katabolonga már talpon van, akkor hamarosan a nap is felkel, s vele együtt ébred Tsongor király is. Ezért amikor Katabolonga végigsétált a palota folyosóin, és ahogy közeledett ahhoz a teremhez, ahol az aranyzsámolyt őrizték, a szolgák egyre lázasabb igyekezettel dolgoztak.

Maga Katabolonga a legkevésbé sem tűnt izgatottnak. A szokásos, rá jellemző nyugodt léptekkel haladt előre. Tudta, hogy nem kell sietnie, hogy van még elég ideje napfelkeltéig. Tudta, hogy most is – ahogy évek óta mindennap – időben érkezik, és ott fog ülni a király ágya mellett, amikor Tsongor kinyitja a szemét. Azon merengett, hogy ez az első – és egyben bizonyára az utolsó – alkalom, hogy hajnali sétája során ennyi emberrel találkozik, hogy lépéseinek zajához szolgák tömegének mormogása társul.

Ám amikor Katabolonga belépett az aranyzsámolyt rejtő terembe, hirtelen mozdulatlanná dermedt. Az arcát simogató könnyű szellő valami érthetetlen üzenetet próbált tolmácsolni neki. Abban a pillanatban, amikor kinyitotta az ajtót, hirtelen úgy érezte, most mindennek vége lesz. Katabolonga összeszedte magát. Átvágott a termen, hogy magához vegye az aranyzsámolyt, de alighogy kézbe vette az ereklyét, már el is ejtette. A karján végigfutó remegés újra azt jelezte számára, hogy hamarosan mindennek vége lesz. Ez alkalommal már odafigyelt erre a bensőjében megszülető érzésre. És ahogy figyelt, egyre inkább hatalmába kerítette valami homályos előérzet. Tovább kutakodott a lelkében, és megérezte, hogy ezen a napon valóban minden véget ér: már tudta, hogy ma fogja megölni Tsongor királyt. Hogy ez lesz az a nap, amelyről már-már azt hitte, soha nem jön el. Megértette, hogy ez lesz az utolsó nap, amikor a király felkel, az utolsó nap, amikor ő, Katabolonga, a vadember követi urát teremről teremre, a nyomában lépkedve, figyelve Tsongor minden apróbb elgyengülésére, hibátlanul ellátva a legnagyobb megtiszteltetést jelentő feladatot. Az utolsó nap, amikor ő lesz az aranyzsámoly hordozója.

Kihúzta magát, és megpróbálta lecsillapítani a lelkében tomboló vihart. Felkapta az aranyzsámolyt, és végigsétált vele a palota folyosóin. Összeszorított fogakkal igyekezett megemészteni ezt a felismerést, ezt a homályos meggyőződést, hogy ma lesz az a nap, amikor megöli barátját, Tsongor királyt.

Amikor Tsongor felébredt, rögtön az az érzése támadt, ez a nap túl rövid lesz ahhoz, hogy elvégezzen minden rá váró feladatot. Nagyot sóhajtott. Tudta, hogy egészen estig egy perc nyugta sem lesz. Üdvözölte az ágya mellett álló Katabolongát. Jó volt rápillantani erre az ismerős arcra. Üdvözölte tehát Katabolongát, de ő ahelyett, hogy viszonozta volna az üdvözlést, és átnyújtotta volna neki a királyi nyakéket, mint minden reggel, halkan azt mormolta:

– Tsongor, beszédem van veled.

– Hallgatlak – válaszolta a király.

– Ma lesz a napja, barátom – mondta Katabolonga.

Volt valami furcsa az aranyzsámoly hordozójának a hangjában, de Tsongor nem figyelt fel erre. Csak annyit mondott: „Tudom.” És a nap megkezdődött.

Tsongor valójában nem értette meg, hogy Katabolonga mit is akart mondani neki. Vagyis inkább arra gondolt, hogy zsámolyhordozója arra célzott, amit ő is tudott, ami hónapok óta minden percben eszébe jutott: hogy a lánya férjhez megy, és az esküvői szertartásra ezen a napon kerül sor. Gépiesen, gondolkodás nélkül válaszolt. Ha figyelmesebben megnézte volna öreg szolgáját, mély szomorúságot látott volna Katabolonga arcán, akinek a vonásai egy keserű sóhaj benyomását keltették, amiből talán megérthette volna, hogy Katabolonga nem a hercegnő házasságáról, hanem valami másról beszél. Arról a hajdani történetről, amely oly régóta összekapcsolta e két férfi sorsát.

Akkoriban történt, amikor Tsongor király még fiatalember volt. Nemrég hagyta el apja királyságát. Azzal a szándékkal, hogy soha nem tér oda vissza. Tsongor elment, otthagyva az öreg királyt, hadd sorvadjon el roskatag trónján. Tudta, hogy apjától nem számíthat semmiféle örökségre, és nem volt hajlandó eltűrni ezt a megaláztatást. Elment tehát, miután a neki átengedni semmit nem akaró vénember arcába köpött. Elhatározta, hogy nem is kér semmit. Nem fog könyörögni. Úgy döntött, majd ő szerez magának egy birodalmat, nagyobbat, mint az, amit megtagadtak tőle. Keze gyors volt, mohó idegesség vibrált benne. Viszketett a talpa. Új földeket akart bejárni. Fegyverrel a kézben. Arra készült, hogy meghódítsa az ismert világ határvidékeit. Nagy volt az étvágya. És még éjjel is egyre azon tartományok nevét sorolta, melyeknek a meghódításáról álmodozott. Azt akarta, hogy az arcára nézve mindenki a hódítót lássa benne. Már akkor útra kelt seregével, amikor apja teste még ki sem hűlt a sírban, s elindult dél felé azzal az elhatározással, hogy az utolsó leheletéig tör előre, és mindenfelé győzelemre viszi ősei hadijelvényeit.

Tsongor hadjáratai húsz éven át folytak. Húszévnyi táborozás és kemény harcok. Állandó előrenyomulás. Húsz év telt el anélkül, hogy Tsongor akár csak egyszer is rendes ágyban alhatott volna. Húsz éven át egyre csak a térképeket bújta. Törte a fejét a követendő stratégián. Aztán lecsapott. Legyőzhetetlen volt. Minden győzelme után maga mellé állította a legyőzötteket. Megadva nekik ugyanazokat a kiváltságokat, melyeket a saját katonái is élveztek. Így aztán hadserege a veszteségek ellenére, a rengeteg sebesült és a gyakori éhínség ellenére is állandóan növekedett. Tsongor király lovon ülve, fegyverrel a kézben töltötte egész életét. Még nősülni is lóháton nősült az egyik hadjárata közben. És minden egyes gyermekének születését a csata sűrűjéből éppen csak megtért, izzadtan ziháló katonái hatalmas tömegének éljenzése kísérte. Húszévnyi harc és előrenyomulás egészen addig a napig, amelyen Tsongor király eljutott a görbehátúak földjére. Ez volt a kontinens utolsó, még meg nem hódított tartománya. A világ végén. E régió után már nem volt semmi más, csak az óceán és a sötétség. A görbehátúak vademberek voltak, akik elszórtan éltek földjükön, aprócska, sárból tapasztott kunyhóikban. Nem volt se főnökük, se hadseregük. Csak kis tanyák sora, melyek mindegyikén egy-egy férfi élt a feleségeivel, mit sem törődve a földjüket körülölelő világgal. Magas, sovány emberek voltak. Néha egészen csontvázszerűek. Azért nevezték őket görbehátúaknak, mert magas termetük ellenére kunyhóikat olyan alacsonyra építették, hogy azok nem értek fel egy ló hátának magasságáig. Senki nem tudta, miért nem építenek a termetüknek megfelelő házakat. Mivel ezekben a rendkívül alacsony kunyhókban éltek, mindegyikük állandóan hajlott háttal járt. Lehetett volna ez az óriások népe is, ám ezek a magas, sovány emberek mindig hajlott háttal közlekedtek a poros ösvényeken, mintha az ég minden súlya rájuk nehezedne. Közelharcban azonban félelmetes ellenfélnek bizonyultak. Gyorsak és könyörtelenek voltak. Ilyenkor felegyenesedtek, kihúzták magukat, és kiéhezett gepárdként rontottak ellenfelükre. Még fegyvertelenül is rendkívül veszélyesnek bizonyultak. Szinte lehetetlen volt foglyul ejteni őket, mert amíg maradt bennük egy cseppnyi erő, azonnal rávetették magukat az első emberre, akit megláttak, és megpróbálták megölni. Gyakran előfordult, hogy a már láncra vert görbehátúak nekiugrottak a fogolykísérőknek, és a fogukkal tépték szét őket. Haraptak. Karmoltak. Üvöltve táncoltak és ugráltak földre döntött ellenfelük testén mindaddig, míg a szerencsétlenből nem maradt más, mint egy vérző húscsomó. Igen, félelmetes harcosok voltak, de így sem lehetett esélyük Tsongor király seregével szemben. Mert nem tudták megszervezni az ellenállást. Soha nem tudtak frontvonalat kialakítani a rájuk támadó ellenséggel szemben. Tsongor egyre mélyebben hatolt be a görbehátúak földjére anélkül, hogy győzelme akár csak egyszer is veszélybe került volna. Egymás után égette fel a falvakat. Mindent hamuvá égetett, és a tartomány hamarosan kopár pusztasággá vált, ahol éjjelente nem lehetett más hangot hallani, csak a görbehátúak jajgatását, akik beleüvöltötték az éjszakába fájdalmukat, és káromolták az eget az őket sújtó átok miatt.

Katabolonga is közéjük tartozott. Egyike volt az utolsó életben maradottaknak, amikor a király már majdnem az egész országot az uralma alá hajtotta. Kunyhóját, mint az összes többit, lerombolták. Asszonyait előbb megerőszakolták, majd meggyilkolták. Katabolonga mindenét elveszítette. Soha senki nem értette az okát, de tény, hogy Katabolonga mindezek után nem azt tette, amit sorstársai. Ő nem vetette rá magát az elsőként felbukkanó katonára, hogy leharapja az orrát, hogy az ellenség vérét véve álljon bosszút lemészárolt családjáért. Nem. Ő várt. Sokáig. Egészen addig, amíg az ellenség el nem foglalta az egész országot. Megvárta, hogy Tsongor király felállítsa utolsó táborát ebben a hatalmas, legyőzött tartományban. Csak ekkor jött elő a bozótosból, ahol addig rejtőzött.

Ez egy gyönyörű, nyugalmas napon történt. Egyetlen katonának sem kellett csatába indulnia. A harc már mindenütt véget ért. Ekkor már egyetlen kunyhó sem állt az országban. Az egész hadsereg a hatalmas táborban pihent, és a katonák boldogan ünnepelték győzelmüket. Egyesek a fegyvereiket tisztogatták, mások a lábukat masszírozták. Vidáman beszélgettek, cserélgették egymás között a hadjárat során szerzett zsákmányt.

Ekkor érkezett meg Katabolonga a tábor kapujához. Meztelenül. Fegyvertelenül. Felvetett fejjel. Büszkén, félelem nélkül. Az útját elálló katonáknak, akik megkérdezték tőle, hogy mit akar, azt felelte, a királyhoz jött. Tekintélyt sugárzó megjelenésével és nyugodt hangjával elérte, hogy azonnal Tsongor elé vezessék. Nyugodt léptekkel sétált keresztül a táboron. Több óráig tartó gyaloglás volt ez, hiszen itt táborozott az eddig leigázott népek teljes egyesített serege, a rengeteg katona, akik egymás oldalán harcoltak ebben a véres hódító hadjáratban. Katabolonga emelt fővel lépdelt a tűző napon. Olyan különleges látvány volt, hogy egy görbehátú ilyen büszkén, nyugodtan és elszántan menetel, és valami olyan szépség volt ebben a kihívó menetelésben, hogy sok katona kíváncsian a nyomába szegődött. Szerették volna megtudni, mit akar ez a vadember. És hogy mi lesz a sorsa. Tsongor király már messziről észrevette a felé közeledő porfelhőt. Hamarosan ki tudta venni, hogy az izgatottan kiáltozó katonák csoportja élén egy szálfatermetű férfi halad. Félretolta a tányérját, és felállt. És amikor a vadember odaért elé, a király hosszasan, szó nélkül méregette a váratlan látogatót.

– Ki vagy te? – kérdezte végül a férfitól, aki bármelyik pillanatban rávethette volna magát, hogy megpróbálja széttépni őt a puszta fogával.

– Katabolongának hívnak.

Mély csend ereszkedett a táborra, a király sátra körül összeverődött tömeg némán figyelt. Az emberek elcsodálkoztak a vadember szépen csengő hangján. Azon, hogy milyen dallamosan beszél. A férfi meztelenül, borzas hajjal állt a király előtt. Szeme kivörösödött az erős napsütéstől. Hozzá képest Tsongor király satnya kisgyermeknek tűnt.

– Mit akarsz? – kérdezte az uralkodó.

Katabolonga nem válaszolt. Mintha meg sem hallotta volna a kérdést. A csend végtelenül hosszúra nyúlt, miközben a látogató és a király fürkészve meredt egymásra. A vadember végül megszólalt.

– Katabolonga vagyok, és nem válaszolok a kérdéseidre. Akkor beszélek, amikor én akarok. Azért jöttem, hogy lássalak. És hogy elmondjam neked itt, mindenki előtt, amit el kell mondanom. Leromboltad a házamat. És meggyilkoltad a feleségeimet. A lovad letiporta a vetésemet. Az embereid elszívták előlem a levegőt, menekülő állatokká tették az enyéimet, akik most a majmokkal verekszenek a táplálékukért. Messziről jöttél ide. Azért, hogy felégesd mindenemet. Katabolonga vagyok, és büntetlenül senki nem változtathatja hamuvá a javaimat. Itt állok előtted. Itt vagyok. Körülöttem az egész hadsereged. És azt mondom neked: Katabolonga vagyok, és meg foglak ölni. Mert a lerombolt kunyhóm, a meggyilkolt feleségeim és a felégetett országom miatt a haláloddal tartozol nekem.

A táborban egy pisszenés sem hallatszott. Egyetlen fegyver sem csördült meg. Egyetlen katona sem merte szóra nyitni a száját. Mindenki arra várt, hogyan dönt a király. Mindannyian készen álltak, hogy Tsongor egyetlen biccentésére rávessék magukat a vademberre, és megöljék. Ám Tsongor nem mozdult. Lelki szemei előtt lepergett a múlt. Ez a kínzó emlékekkel teli húsz év, melynek során megundorodott önmagától, megcsömörlött a háborútól és a vérontástól. Nézte az előtte álló férfit. Alaposan megnézte magának. Tisztelettel, már-már gyengédséggel méregette.

– Tsongor király vagyok. Birtokaim határtalanul nagyok. Atyáim királysága az én birodalmamhoz képest csak egy homokszem volt. Tsongor király vagyok, és lóháton, fegyverrel a kézben öregedtem meg. Húsz éve egyfolytában harcolok. Húsz éven át egyre csak olyan népeket igáztam le, melyek korábban még a nevemet sem hallották. Bejártam az egész ismert világot, és a saját kertemmé tettem. Te vagy az utolsó ország utolsó ellenséges lakója. Megölhetnélek, és lándzsára tűzhetném a fejedet, hogy mindenki lássa, ezentúl én uralkodom az egész kontinens fölött. De nem teszem. A csaták ideje elmúlt. Többé nem akarok véreskezű király lenni. Már csak uralkodni szeretnék a birodalmon, melyet felépítettem. És veled kezdem, Katabolonga. Te vagy az utolsó ország utolsó ellenséges lakója, és én arra kérlek, hogy maradj mellettem mindörökre. Tsongor király vagyok, és felajánlom neked, hogy légy az aranyzsámolyom hordozója, s kísérj el mindenhova, ahova csak megyek.

Erre már óriási lárma tört ki a hadsereg soraiban. A katonák elismételték a király szavait a távolabb állóknak, akik nem hallhatták azokat. Próbálták megérteni a dolgot, ám akkor a vadember ismét megszólalt.

– Katabolonga vagyok, és nem változtatom meg a döntésemet. Nem vonom vissza a szavaimat. Megmondtam neked. Meg foglak ölni.

A király az ajkába harapott. Nem félt a vadembertől, de úgy érezte, kudarcot vallott vele. És anélkül, hogy tudta volna az okát, arra gondolt, mindenképpen meg kell győznie, meg kell nyernie magának ezt a csontvázszerű lényt. Mert ezen múlik a lelki nyugalma.

– Nem kérem tőled, hogy vond vissza, amit mondtál – felelte. – Az egész hadseregem előtt, íme, a következőt ajánlom fel neked, Katabolonga. Leteszem kezedbe a sorsomat. Kimondom itt, mindenki előtt, te döntesz halálom pillanatáról. Felajánlom neked, hogy légy az aranyzsámolyom hordozója a következő években. Elkísérsz mindenhova, ahova csak megyek. Mindig mellettem leszel. És vigyázol rám. Aztán azon a napon, amikor el akarod venni azt, ami a tiéd, azon a napon, amikor be akarod teljesíteni a bosszúdat, én nem fogok ellenállni. Megölhetsz, Katabolonga, amikor csak akarsz. Holnap. Egy év múlva. Vagy életed utolsó napján, amikor már öreg és fáradt leszel. Nem fogok védekezni. És senki nem emelhet kezet rád e tettedért. Senki nem mondhatja majd, hogy gyilkos vagy. Mert az életem immár a tiéd. Azon a napon te csak elveszed azt, amit most neked adok.

A katonák döbbenten hallgatták a király szavait. Nem akartak hinni a fülüknek. Senki nem volt képes elhinni, hogy a valaha volt leghatalmasabb birodalom sorsa ezentúl ennek a vadembernek a kezében van, aki most ott áll meztelenül, rezzenéstelenül egy egész hadsereg, egy lándzsaerdő közepén. Katabolonga most lassan elindult a király felé. Aztán megállt közvetlenül előtte. Két fejjel magasabb volt Tsongornál. A király nem mozdult.

– Elfogadom az ajánlatodat, Tsongor. Szolgálni foglak. A legnagyobb tisztelettel. Az árnyékod leszek. A zsámolyhordozód. Titkaid őrzője. Mindig melletted leszek. Legalázatosabb szolgádként. Aztán majd megöllek. Az országomért és annak emlékére, amit kiégettél belőlem.

E naptól fogva Katabolonga lett a királyi aranyzsámoly hordozója. Mindenhova követte Tsongort. Teltek-múltak az évek. Tsongor felhagyott a háborúskodással. Városokat épített. Felnevelte gyermekeit. Öntözőcsatornákat ásatott. Igazgatta a földjeit. Királysága virágzott. Újabb évek teltek el. A király lassanként hajlott hátú vénemberré vált. A haja megőszült. Hatalmas birodalom fölött uralkodott, melyet újra és újra végigjárt, hogy gondoskodjon az övéiről. Katabolonga mindig ott volt az oldalán. Katabolonga, aki a lelkiismeret élő árnyékaként mindenhova követte a királyt. Ő volt a háborús évek hajlott hátú emlékezete. Állandó jelenlétével szüntelenül emlékeztette a királyt bűneire és a gyászra. Így aztán Tsongor soha nem feledkezhetett meg arról, hogy mit is tett ifjúkora húsz éve alatt. A háború ott lakozott ebben a magas, sovány férfiban, aki mindenhova elkísérte a királyt. Egyetlen szó nélkül. És aki bármelyik pillanatban átvághatta volna Tsongor torkát.

A két férfi együtt öregedett meg. Az évek során olyanná váltak egymás számára, mintha testvérek lennének. Úgy tűnt, már meg is feledkeztek hajdani egyezségükről. Mély barátság kötötte őket egymáshoz. Mély és néma barátság.

„Tudom” – mondta Tsongor. Félreértette a dolgot, és Katabolongának nem volt ereje többet mondani. Valószínűleg még nem jött el a pillanat. Amikor Tsongor király azt felelte neki: „Tudom”, Katabolonga lesütötte a szemét, és lassan félrehúzódott, ahogy más napokon is tette. Hagyta megkezdődni ezt a napot. Szomorú volt, de nem szólt semmit. És a király után az egész palota felébredt. Izgatott, zajos jövés-menés kezdődött. Még annyi tennivaló akadt. Még annyi apró részletet kellett elrendezni. A király férjhez adja a lányát, Samiliát. Ez volt a házassági szertartás első napja, és a hercegnő udvarhölgyei ide-oda szaladgáltak, tisztogatták az utolsó ékszereket, hímezték az utolsó kendőket.

Az egész város a vőlegény követeinek érkezését várta. Úgy hírlett, emberek és lovak egész seregére számíthatnak, a követek majd sorban belépnek az udvarra, és valóságos hegyeket emelnek ott aranyból, értékes kelmékből és drágakövekből. Mesés tárgyakról beszéltek, melyekről azt sem tudták, mire valók, de az egyszerű földi halandók szeme-szája bizonyára tátva marad majd tőlük. Samilia valójában megfizethetetlen kincs. Ezt mondta Tsongor Kouaménak, Sósföld királyának. Erre aztán Kouame elhatározta, hogy eljön Massabába, és mindenét, amije csak van, leteszi Samilia lába elé. Felajánlja neki minden kincsét. A királyságát. A nevét. Olyan szegényen járul elé, mint egy rabszolga. Tudván azt, hogy hatalmas vagyonával sem vásárolhatja meg a hercegnőt. Tudván azt, hogy a hercegnőhöz képest ő senki és semmi. Azt beszélték, hogy a várva várt követek egy egész királyság teljes vagyonával vonulnak majd végig a város utcáin. Egy egész nép minden gazdagságát behordják majd a palota udvarára Tsongor király közömbös tekintetétől kísérve.

Ez volt az ajándékok napja. A város utcáit kitakarították. Az útvonalat, ahol a menetnek végig kell vonulnia, rózsaszirmokkal hintették tele. Az ablakokba aranyszálakkal díszített kelméket akasztottak. Mindenki türelmetlenül várta, hogy felbukkanjon a sósföldi küldöttség végeláthatatlan menetének első lovasa. A városban minden szem a déli síkság homokját kémlelte. Mindenki elsőként akarta megpillantani a város felé közeledő lovasok távoli sziluettjét.

Így aztán senki nem vette észre az északi dombokon megjelenő embereket. Azt, hogy azok tábort vertek ott, hogy megpihentessék a lovaikat. Senki nem vette észre, hogy a dombtetőkön mozdulatlanul álló emberek egyre az utolsó előkészületek lázában égő várost kémlelik. Csak álltak ott, az északi dombokon. A szerencsétlenség mozdulatlan hírnökeiként.

A nap a végéhez közeledett. A lemenő nap sugarai narancssárga fénybe vonták a várost. Az égen fáradhatatlanul köröző fecskék időnként mélyrepülésben suhantak el a terek és szökőkutak fölött. Az utcákra mély csend borult. A város néptelen főutcája egyre várta, hogy földjét felszántsa az idegen követek lovainak patája.

Az őrszemek ekkor látták meg a Massabától északra emelkedő dombokon kigyúló tüzeket. Egy szempillantás alatt lángba borult az egész környék. Egyszerre. Tüzek égtek végig a dombok gerincén. A városlakók megdöbbentek. A nap folyamán semmi mozgást nem észleltek arrafelé. Egyikük sem látta elkészülni a máglyákat. Mindenki a délről a városba vezető utat leste, és most minden várakozás ellenére az északi dombokon ragyogtak fel az ünnepi fények. Tsongor király és a családja kisietett a palota teraszára. Gyönyörködni akartak a látványosságban. De semmi más nem történt. Nem láttak mást, csak a továbbra is a magasban köröző fecskéket és a meleg esti levegőben a dombok fölött kavargó hamufelhőket. Nem történt semmi más egészen addig, míg a csendet meg nem törte a nyugati kapunál posztoló őr kutyáinak ugatása. A városban olyan mély csend honolt, hogy mindenki hallhatta a kutyák csaholását, üvöltését, a palota teraszán állók éppúgy, mint a legszűkebb utcákban lakó massabaiak. A zaj azt jelentette, hogy egy idegen érkezett a kapuhoz.

A város minden kapujánál egy-egy amulettekkel borított őr állt, csuklóján és bokáján csengők, bal kezében ökörfarokból készült korbács, jobbjában a tucatnyi kutyából álló falkát összetartó lánc vége. Ők voltak a kutyafalkák irányítói. Nekik kellett elűzniük a gonosz szellemeket és a fosztogatókat. A nyugati kaput őrző kutyák tehát ugatni kezdtek, és a király, a hercegnő, az egész udvar és az összes városlakó azon töprengett, vajon miért ezen a kapun akarnak bejönni a sósföldi követek, amikor a massabaiak a déli kaput díszítették fel tiszteletükre. Ostoba félreértésnek tűnt a dolog, és Tsongor király ingerülten pattant fel a helyéről. Bosszúsan. Türelmetlenül. A palota teraszáról az egész várost be lehetett látni. A főutca ott húzódott a király lába alatt. Tsongor végignézett az úton. Arra számított, hamarosan megpillantja az ajándékokkal megrakott követek menetoszlopát. De csalódnia kellett. A főutca közepén egy színes takarókkal borított, lassú, egyenletes léptekkel haladó hatalmas teve hátán egyetlen ember tartott a palota felé. Az állat és a rajta ülő férfi ringatózva közeledett, mint egy hullámok dobálta hajó. Mozgásuk a sivatagi karavánok hanyag magabiztosságát idézte. Egy menetoszlop helyett tehát egyetlen férfi érkezett Massabába. A király mozdulatlanul várakozott. És szívében ösztönösen valami homályos aggodalom ébredt. A dolgok nem úgy alakultak, ahogy várták. A palota kapujához érkező férfi azt kérte, hogy találkozhasson a királlyal. Egyedül a királlyal. Ez megint mindenkit meglepett, mert a szokás azt kívánta, hogy az ajándékokat mindenki szeme láttára adják át. A menyasszony és egész családja jelenlétében. A király mindezek ellenére kész volt teljesíteni a vendég szokatlan kérését. Egyedül Katabolongát intette magához, amikor elindult a trónterembe.

A király elé járuló férfi kifejezetten magas volt. Drága, sötét színű kelmékből szőtt ruhát viselt. Több amulettje volt, mint ékszere. Nem viselt sem gyűrűket, sem nyakláncot, ám több kis, mahagónifából készült, különböző talizmánokat rejtő dobozka lógott a nyakában. Arcát kendő takarta, de amikor a terembe lépett, azonnal fél térdre ereszkedett, tisztelete jeléül meghajtotta a fejét, majd gyorsan félrehúzta kendőjét, hogy a király végre láthassa az arcát. Tsongorban különös érzések ébredtek, amikor megpillantotta a vendég arcvonásait. Ez az idegen valamiképpen ismerősnek tűnt számára. A férfi Tsongorra emelte tekintetét, és elmosolyodott. Kedvesen, barátságosan. Egy ideig még néma maradt, mintha időt akarna hagyni a királynak, hogy az megszokja jelenlétét, aztán megszólalt.

– Tsongor király, legyenek áldottak őseid, és homlokodra az istenek leheljenek gyengéd csókot. Látom, nem ismersz meg. Nem csodálkozom ezen. Az idő nyomot hagyott a vonásaimon. Ráncokat vésett az arcomra. Engedd meg, hogy elmondjam, ki vagyok, és megcsókolhassam a kezed. Sango Kerim vagyok, és remélem, az idő sem tudta elfeledtetni veled a nevemet.

Tsongor király felpattant ültéből. Nem tudott magához térni a meglepetéstől. Sango Kerim állt előtte! Öröm gyúlt szívében, és ez az öröm egész lényét betöltötte. Odasietett vendégéhez, és megölelte. Sango Kerim. Hogyan lehetséges, hogy nem ismerte fel azonnal? Igaz, még gyermek volt, amikor elment. Most pedig egy férfi áll előtte. Sango Kerim. Akire a király mindig úgy tekintett, mint ötödik fiára. Gyermekei játszótársa volt, velük együtt nevelkedett egészen tizenöt éves koráig. Ekkor kérte azt Sango a királytól, hogy hagyja őt elmenni. Be akarta járni a világot, hogy azzá válhasson, amivé lennie kell. És Tsongor király elengedte, bár fájlalta a dolgot. Aztán teltek-múltak az évek, és mivel a fiú nem tért vissza, lassan elfelejtették. Sango Kerim. És most itt van. A király előtt. Elegánsan. Büszkén. Igazi nomád hercegként.

– Micsoda öröm számomra, Sango, hogy itt láthatlak ma! – mondta Tsongor király. – Hadd nézzelek meg jobban, és hadd öleljelek meg még egyszer! Erősnek látszol. Ennek örülök. Tudod, hogy Samiliát holnap férjhez adjuk?

– Tudom, Tsongor – felelte a nomád.

– És ezért jöttél vissza, ugye? Éppen ezen a napon. Hogy együtt ünnepelj a családdal.

– Igen, Samilia miatt jöttem.

Sango Kerim száraz hangon válaszolt. Aztán hátralépett, és magát újra kihúzva megállt. Belenézett Tsongor király szemébe. Ismét maga előtt látta annak az öregembernek az arcát, akit annyira szeretett. Már majdnem elérzékenyült, de igyekezett összeszedni magát. Határozottnak kell maradnia, és el kell mondania, miért jött. Tsongor király megértette, hogy valami nincs rendben. Újra azt érezte, hogy ez a nap hosszú lesz, és a hátán borzongás futott végig.

– Jó lenne, Tsongor, ha volna időm arra, hogy átadjam magam az örömnek, amiért újra a palotádban lehetek. Jó lenne, ha volna időm boldogan újra felfedezni hajdani barátaim arcát. Azokét, akik felneveltek. Azokét, akikkel együtt játszottam. Az idő mindannyiunkon nyomot hagyott, és jó lenne egyenként megtapogatni ezeket az arcokat. Együtt lakomázni veletek. Ahogy hajdan tettük. Bejárni a várost. Hiszen az is megváltozott. De nem ezért jöttem. Örülök, hogy emlékszel rám, és hogy szeretettel fogadsz. Igen, Samilia miatt jöttem vissza. Mint ahogy miatta is mentem el. Meg akartam ismerni a világot. Tudást és vagyont akartam szerezni. Méltó akartam lenni a lányodhoz. És ma visszajöttem, mert a vándorlásom véget ért. Visszajöttem, mert ő az enyém.