HARLAN COBEN

ÖRÖKRE ELTŰNT

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

HARLAN COBEN

Az idegen

Bűnösnek nyilvánítva

Hat év

Hazatérsz

Hiányzol

Maradj mellettem

Necces

Ne engedj el!

Nem versz át

Nincs több esély

Nincs üzlet

Senki fia

Szökevények

Végakarat

Vér a véremből

Az ártatlan

Win

JAMES ELLROY

Fehér jazz

Gyilkos az úton

Hollywood noktürn

Perfídia

Ez a vihar

PHILIP KERR

Berlin Noir: Halálos március

Berlin Noir 2.: Sápadt gonosztevő

Kieső helyen

JEFF ABBOTT

Adrenalin

Black Jack Point

Bukás

Bűnös vagy!

Ennek rossz vége lesz

Felejts már el!

Nem akarod tudni

Öntörvény

Özvegyek klubja

Rögeszme

Tégla

Végjáték

ELMORE LEONARD

Dinamit

Gengszterek földjén

Raylan

Sima ügy

Született bűnözők

Tishomingo Blues

Váltságdíj fejében

TOD GOLDBERG

Gengszterváros

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: Gone for Good. Published by Delacorte Press, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Copyright © 2002 by Harlan Coben

All rights reserved

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borító © Netflix, 2022 Used with permission

Fordította Farkas Veronika

Szerkesztő Hessky Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-708-5

ISSN 2559-9550

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Anne-nek
A ma vie de coeur entier[*]

1.

Három nappal a halála előtt anyám elmondta – nem ezek voltak az utolsó szavai, de majdnem –, hogy a bátyám él.

Csak ennyit mondott. Nem részletezte, és csak egyszer mondta ki. Már nem volt túl jól, a morfin már belefogott a végső szorításba a szívén. A bőrszíne valahol a sárga és a fakuló nyári barna között ingadozott, mindkét szeme mélyen besüppedt az üregébe, és az idő legnagyobb részében már csak aludt. Akkor még nem tudtam, hogy később lesz még egy tiszta pillanata – már ha az imént említett pillanat tiszta volt, amiben nagyon is kételkedtem –, amikor esélyem nyílik elbúcsúzni tőle és elmondani neki, milyen csodálatos anya volt és mennyire szerettem. A bátyámról soha nem beszéltünk. Ami nem jelentette azt, hogy ne is gondoltunk volna rá úgy, mintha ő is ott ülne a betegágy mellett.

– Életben van – mondta anyám.

Pontosan így fogalmazott. És nem tudtam, hogy ha ez igaz, az jó vagy rossz.

Négy nappal később eltemettük anyámat.

Amikor visszaértünk a házba, hogy megkezdjük a sivót[1], apám végigviharzott a nappali süppedős szőnyegén. Az arca vöröslött haragjában. Természetesen én is ott voltam. A nővérem, Melissa Seattle-ből repült oda a férjével, Ralphfal. Selma nénikém és Murray bácsikám fel-alá járkáltak a szobában. Sheila, a lelkem másik fele mellettem ült, és a kezemet fogta.

Nagyjából ennyien voltunk.

Csak egy virágdísz érkezett, egy hatalmas, gyönyörű csokor. Sheila elmosolyodott, és megszorította a kezem, miután meglátta a mellékelt levélkét. Azon se szavak, se üzenet nem szerepelt, csak ez a rajz:

Apa újra és újra kinézett a panorámaablakon, amit az elmúlt tizenegy év során kétszer lőttek ki légpuskával, és azt dünnyögte az orra alá: „seggfejek”. Utána megfordult, és valami más jutott az eszébe.

– Az ég szerelmére, az ember azt hitte volna, hogy legalább Bergmanék idetolják azt az átkozott képüket!

Utána behunyta a szemét, és elfordította a tekintetét. Újult erővel kezdte marni a harag, és a bánatával keveredve olyasmivé vált, amivel nem volt erőm szembenézni.

Még egy árulás egy árulásokkal teli évtizedben.

Levegőre volt szükségem.

Felálltam. Sheila aggódva nézett rám.

– Kimegyek sétálni – mondtam neki halkan.

– Veled menjek?

– Nem, inkább ne.

Sheila bólintott. Már majdnem egy éve együtt voltunk. Még soha nem találkoztam senkivel, aki ennyire együtt tudott rezegni az én meglehetősen sajátos személyiségemmel. Sheila még egyszer megszorította a kezem, jelezve, hogy szeret, és ettől melegség áradt szét bennem.

A bejárati ajtó elé terített lábtörlő egy darab rikítóan zöld műfű volt, bal felső sarkában egy százszorszéppel. Mintha egy golfpályáról lopták volna. Átléptem, és végigsétáltam a Downing Place-en. Az utcát álmosítóan hétköznapi, alumíniummal borított kétszintes házak szegélyezték, a hatvanas évek elejéről. Még mindig a sötétszürke öltönyömet viseltem. Viszkettem benne a hőségben. A nap úgy tűzött, mint egy hősugárzó, és az a perverz gondolat futott át a fejemen, hogy ez épp tökéletes nap ahhoz, hogy egy test oszlásnak induljon. Lelki szemeim előtt felvillant anyám egész világot beragyogó mosolya, még akkorról, mielőtt ez az egész elkezdődött. De kiűztem a fejemből.

Tudtam, merre tartok, bár kétlem, hogy ezt akár önmagamnak is beismertem volna. Valamiféle láthatatlan erő vonzott arrafelé, amit egyesek talán mazochizmusnak neveznének. Mások azt mondanák, hogy a lezárás vágyával lehet kapcsolatban. Szerintem egyik sem igaz.

Csak látni akartam a helyet, ahol minden véget ért.

Mindenfelől a nyári kertváros jellegzetes hangjai és képei vettek körül. Kisgyerekek visítoztak a biciklijükön. Cirino úr, a 10-es úton lévő Ford/Mercury szalon tulajdonosa füvet nyírt. Steinék – akik egy háztartási gépeket forgalmazó üzlethálózatot építettek ki, amit idővel benyelt egy még nagyobb hálózat – kéz a kézben andalogtak. Levine-ék háza előtt kisebb futballmeccs zajlott, de a résztvevőket nem ismertem. Kaufmanék hátsó kertjéből grillezés füstje szállt fel.

Odaértem Glasmanék régi házához. Mark, „a Dilis” Glassman hatéves korában átvetette magát az üveg tolóajtón, mert Supermant játszott. Emlékszem az üvöltésére, és a vérre is. Több mint negyven öltéssel varrták össze a sebeit. De végül felnőtt, és valami IPO-startup csilliárdosa lett belőle. Szerintem már nem Dilisnek szólítják, de ki tudja.

Marianóék háza, amely még mindig olyan rettenetes gennysárga, és amelynek egy műanyag szarvas őrzi a feljáróját, a kanyarban van. Angela Mariano, a mi helyi rosszkislányunk két évvel volt idősebb nálunk, és valamiféle felsőbbrendű, bámulatra méltó lényként tekintettünk rá. Én akkor éreztem meg a testi vágy első lüktetéseit, amikor megláttam, ahogy a hátsó kertjükben napozik egy gravitációval dacoló, bordázott anyagból készült, nyakban megkötős bikinifelsőben. Konkrétan csorgott a nyálam. Angela folyton összeveszett a szüleivel, és titokban cigizett a házuk mögötti sufniban. A pasija motorral járt. Tavaly összefutottam vele a belvárosban, a Madison sugárúton. Arra számítottam, hogy borzalmasan fog kinézni – az ember sóvárgásának első tárgyával mindig ez szokott történni –, de nagyon csinos volt, és boldognak is tűnt.

A Downing Place 23.-nál, Eric Frankel házánál egy automata locsoló vízsugara hullámzott lassan. Ericnek űrutazás tematikájú barmicvót rendeztek a Chanticleerben, Short Hillsben, amikor mindketten hetedikesek voltunk. A terem mennyezetét olyanra festették, mintha planetárium lenne: fekete ég csillagokkal. Az ültetőkártyám szerint az „Apollo–14 asztal”-nál kaptam helyet. Az asztaldísz egy gyönyörű rakétamodell volt, zöld növényekkel díszített kilövőállomáson. A pincérek igazi űrhajós szkafandert viseltek, és mindnyájan a Mercury–7 legénységének valamelyik tagját testesítették meg. Minket „John Glenn” szolgált ki. Cindi Shapiro és én beszöktünk a kápolnafülkébe, és egy órán át smároltunk ott kettesben. Akkor csináltam ilyesmit először. Nem is tudtam, hogy kell. Cindi igen. Emlékszem, milyen csodálatos érzés volt, ahogy a nyelve cirógatott, és váratlan áramütéseket váltott ki a testem különböző részein. De arra is emlékszem, hogy a kezdeti eksztázisom nagyjából húsz perc után, hát, unalomba csapott át: kínos „és most?”-érzésbe egy kis naiv „ennyi az egész?”-szel.

Amikor Cindi és én visszalopakodtunk a Kennedy űrközpont Apollo–14-es asztalához, ziláltan, a hosszas csókolózás utáni lelkiállapotban (a Herbie Zane Band éppen a Fly Me to the Moont játszotta), a bátyám, Ken félrevont, és kifaggatott a részletekről. Én persze örömmel kitálaltam neki mindent. Azzal a sajátos mosolyával jutalmazott, és a tenyerembe csapott. Aznap éjjel, amikor már az emeletes ágyunkban feküdtünk, Ken felül, én alul, és a magnóból a Blue Oyster Cult Don’t Fear the Reaper című száma szólt (Ken kedvence), a bátyám elmagyarázta nekem az élet dolgait, ahogy azokat egy kilencedikes látja. Később kiderült számomra, hogy a legtöbb dologban tévedett (kicsit túl nagy hangsúlyt fektetett a mellekre), de amikor eszembe jut az az este, mindig mosolygok.

Életben van…

Megráztam a fejem, és jobbra fordultam a Coddington Terrace-nál, Holderék volt háza mellett. Ken és én ugyanezen az útvonalon mentünk mindig a Burnet Hill általános iskolába. Régebben egy kövezett ösvény vezetett végig a két épület között, hogy lerövidítse az utat. Kíváncsi lettem, hogy vajon megvan-e még. Anyám – akit mindenki Sunnynak szólított, még a gyerekek is – mindig követett minket az iskolába, szándéka szerint észrevétlenül. Ken és én csak a szemünket forgattuk, amikor újra és újra elbújt a fák mögött. Most elmosolyodtam, ahogy ez eszembe jutott. Régen kínosan éreztem magam miatta, Ken viszont csak a vállát vonogatta, ha szóba került. A bátyám elég magabiztos és menő volt ahhoz, hogy elnézze ezt anyánknak. Én nem.

Kis fájdalom suhant át rajtam, és továbbmentem.

Lehet, hogy csak képzelődtem, de mintha megbámultak volna az emberek. A biciklik, a pattogó kosárlabdák, az öntözőrendszerek, a fűnyírók, a focizók hangja mintha mind elhalkult volna, amikor elmentem mellettük. Néhányan kíváncsiságból mértek végig, mert egy sötétszürke öltönyben mászkáló idegen egy meleg nyári estén elég fura benyomást kelt. De a legtöbben mintha elszörnyedve meredtek volna rám, mert felismertek, és nem tudták elhinni, hogy be merem tenni a lábam erre a megszentelt helyre.

Habozás nélkül folytattam az utam a Coddington Terrace 97.-ig. A nyakkendőmet már meglazítottam, a kezemet zsebre vágtam. Azt a részt bökdöstem a cipőm orrával, ahol a járdaszegély az aszfalttal találkozott. Miért vagyok itt? Észrevettem, hogy a dolgozószoba függönye megmozdul. Mrs. Miller beesett, kísérteties arca jelent meg az ablakban. Engem bámult. Nem mozdultam, és a tekintetemet sem kaptam el. Ő bámult még egy ideig, majd, nagy meglepetésemre, ellágyult az arca. Kicsit úgy, mintha a közös szenvedésünk valamiféle kapcsolatot hozott volna létre köztünk. Végül odabiccentett nekem. Én visszabiccentettem, és éreztem, hogy könnyek gyűlnek a szemembe.

Talán ti is láttátok a sztorit a 20/20-ban vagy a Primetime élő anyagában, esetleg valamelyik másik olyan televízióműsorban, ami a halcsomagolásra használt újságlapokkal egyenértékű. De ha mégsem, itt a hivatalos összefoglalása: tizenegy évvel ezelőtt, október 17-én, a New Jersey-i Livingston városában Ken Klein, az akkor huszonnégy éves bátyám brutálisan megerőszakolta és megfojtotta a szomszédunkban lakó Julie Millert.

A Coddington Terrace 97. pincéjében.

Ott találtak rá a holttestre. A bizonyítékokból nem derült ki egyértelműen, hogy tényleg abban az igénytelenül kifestett alagsori helyiségben fojtották-e meg, vagy csak a halála után dobták be a testet a foltos, zebracsíkos kanapé mögé. A legtöbben az előbbire tippeltek. A bátyám megszökött a letartóztatás elől, és ismeretlen helyre menekült – megintcsak a hivatalos álláspont szerint.

Az elmúlt tizenegy év során Kennek sikerült egy egész nemzetközi hajtóvadászatot kicseleznie. Bár néha „felismerték”.

Először nagyjából egy évvel a gyilkosság után, egy kis észak-svédországi halászfaluban. Az Interpol azonnal lecsapott, de a bátyámnak valahogy sikerült kicsúsznia a markukból. A feltételezések szerint súgott neki valaki. Én el nem tudom képzelni, ki tette volna, és miért.

A következő alkalommal négy évvel később pillantották meg Barcelonában. Ken – hogy az újságcikkeket idézzem – egy „óceánra néző haciendát” bérelt ki (Barcelona nem az óceán partján van), egy – ismét csak idézek – „karcsú, sötét hajú nővel, talán egy flamenco-táncosnővel”. Sőt nem más, mint egy ott nyaraló livingstoni lakos számolt be arról, hogy látta Kent a kasztíliai szeretőjével vacsorázni a tengerparton. Napbarnított, edzett férfiként írta le a bátyámat, aki nyitott gallérú fehér inget és surranót viselt, zokni nélkül. A szóban forgó livingstoni lakos, egy bizonyos Rick Horowitz, negyedikben az osztálytársam volt, és három hónapig azzal szórakoztatott minket a szünetben, hogy hernyókat evett.

De a barcelonai Ken is kicsúszott a hatóságok markából.

Amikor utoljára felismerni vélték, állítólag a francia Alpok meredek pályáin síelt (érdekes módon a gyilkosság előtt soha nem volt léc a lábán). Ebből sem lett semmi, egy sztorit leszámítva a 48 Hoursban. A bátyám szökevénystátusza a VH1 Csellengők műsorának bűnügyi verziójává vált az elmúlt évek során, és mindig újra napirendre került, amikor felmerült valamilyen pletyka, vagy inkább amikor valamelyik csatorna hulladékszegmense éppen nem talált jobb anyagot.

Én természetesen gyűlölöm a „félelem és rettegés a kertvárosban” jellegű, „csapatunkkal közös erővel utánajártunk” típusú televíziós műsorokat, bármilyen fülbemászó közhelyekkel is vezetik fel őket. Az „exkluzív beszámolóikba” (annyira örülnék, ha csak egyszer úgy jellemeznék ezeket: „csak egy átlagos beszámoló arról, amit már mindenki más is megírt”) mindig ugyanazokat a fotókat rakták be Kenről, a fehér teniszmezeseket – akkoriban országos szinten is számontartott játékos volt –, amelyeken a lehető legragyogóbb formájában látható. El nem tudom képzelni, honnan szerezhették ezeket. Ken pont úgy jóképű rajtuk, amit a legtöbb ember utál. Gőgös tekintet, Kennedy-frizura, kontrasztos barnaság a fehér öltözékben, sokfogú mosoly. A fénykép-Ken pont úgy néz ki, mint aki privilegizált körülmények közé született (ez nem így történt), a személyes bájával éri el, amit csak akar (ez egy kicsit igen), és a szülei pénzéből él (egyáltalán nem).

Az egyik ilyen tévéműsorban én is szerepeltem. Megkeresett egy producer – még a nagy médiavisszhang első időszakában –, aki azt állította, hogy „mindkét oldalt” be akarja mutatni. Megjegyezte, hogy olyan emberből már nagyon sokat találtak, aki készen áll arra, hogy meglincselje a bátyámat. Amire szükségük lett volna a „kiegyensúlyozottság” kedvéért, az olyasvalaki, aki a „valódi Kent” is le tudja írni a tévé előtt ülő nézőknek.

Én meg bedőltem neki.

Egy hamvasszőke, kedves műsorvezetőnő egy órán keresztül kérdezgetett, igazából még élveztem is. Terápiás hatással volt rám. Utána köszönetet mondott, kikísért, és amikor az epizód adásba került, csak egyetlen bejátszást használtak fel, de úgy, hogy a kérdést ki is vágták („Ugye nem azt akarja velünk elhitetni, hogy a bátyja tökéletes volt? Nem azt állítja, hogy szent volt, ugye?”), és olyan extrém közeli kameraállásban jelenítettek meg, hogy még a pórusaimat is ki lehetett venni. Közben drámai zene szólt, én meg azt mondom: „Ken nem volt szent, Diane.”

Mindegy, szóval ez a hivatalos összefoglalója a történteknek.

Én soha nem hittem el. Nem azt akarom mondani, hogy nem történhetett meg, de mindig is sokkal valószínűbbnek tartottam, hogy a bátyám halott – hogy már tizenegy évvel ezelőtt meghalt.

És ami még fontosabb, anyám is mindig úgy gondolta, hogy Ken halott. Szilárdan hitt ebben, minden fenntartás nélkül. Az ő fia nem gyilkos. Az ő fia áldozat.

Életben van… És nem ő tette.

Ekkor kinyílt Millerék bejárati ajtaja. Mr. Miller lépett ki rajta. Feltolta a szemüvegét az orrán. Két öklét szánalmas Superman-pózban a csípőjére támasztotta.

– Tűnj innen a fenébe, Will – mondta.

És úgy is tettem.

A következő nagy sokk egy órával később ért.

Sheila és én odafent voltunk, a szüleim hálószobájában. Ebben a szobában amióta az eszemet tudom, ugyanazok a bútorok állnak: robusztus, kopottszürke alapon kék szegélyes darabok. A franciaágy elöregedett rugójú matracán ültünk. Az ágytakarón anyám legszemélyesebb holmijai hevertek – azok, amiket az éjjeliszekrénye telepakolt fiókjaiban tartott. Apám még mindig odalent állt, és a panorámaablakon át bámult kifelé harciasan.

Fogalmam sincs, miért akartam átbogarászni azokat a dolgokat, amik annyira fontosak voltak anyámnak, hogy megőrizze és mindig a keze ügyében tartsa őket. Az ilyesmi fájdalmas is lehet, ezzel tisztában voltam. Van valami sajátos összefüggés a szándékos fájdalomokozás és a vigasztalódás között: mintha a gyászmunka kockázatos megközelítése lenne. Azt hiszem, egyszerűen szükségem volt rá.

Ránéztem Sheila gyönyörű arcára, amit balra billentett, miközben figyelmes tekintettel lefelé nézett, és éreztem, hogy átjár a boldogság. Lehet, hogy furán hangzik, de órákig képes voltam elnézegetni Sheilát. Nemcsak a szépsége miatt – az övé amúgy sem az a fajta, amit klasszikusnak lehetne nevezni: a vonásai kicsit szabálytalanok, vagy a genetika, vagy nagyobb valószínűséggel, a homályos múltja miatt –, hanem mert annyi élet, kíváncsiság, sőt még törékenység is volt benne. Mintha egyetlen ütés is képes lenne helyrehozhatatlanul tönkretenni. Sheila elérte, hogy – nézzétek ezt el nekem – bátor akarjak lenni a kedvéért.

Anélkül, hogy felnézett volna, eleresztett egy félmosolyt, és azt mondta:

– Hagyd abba!

– Nem csinálok semmit.

Ekkor végül felpillantott, és meglátta az arckifejezésemet.

– Mi az? – kérdezte.

Vállat vontam.

– Te vagy az életem – válaszoltam egyszerűen.

– Te is elég szexi vagy.

– Igen – nyugtáztam. – Az vagyok.

Sheila úgy tett, mintha pofon akarna vágni.

– Szeretlek, te is tudod.

– Miért ne szeretnél?

Erre csak a szemét forgatta. Utána a tekintete visszahullott az ágynak arra az oldalára, ahol az anyám szokott feküdni. Elcsendesedett.

– Mire gondolsz? – kérdeztem.

– Az anyádra – mosolygott. – Nagyon kedveltem.

– Azt kívánom, bárcsak korábban is ismerhetted volna.

– Én is.

Elkezdtük átnézni a laminált, megsárgult újságkivágásokat. Születési értesítők: Melissáé, Kené, az enyém. Cikkek Ken teniszeredményeiről. A trófeái, az a rengeteg miniatűr bronzember szerva közben, amelyek még mindig ott vannak a hálószobájában. Fényképek, legnagyobbrészt régiek, még a gyilkosság előttről. Sunny. Anyámat kisgyerekkora óta így becézték. Illett rá. Találtam róla egy fotót, ami a szülői munkaközösség vezetőjeként ábrázolta. Azt nem tudom, mit csinál rajta éppen, de egy színpadon áll kajla kalapban, és a körülötte lévő anyukák mind hahotáznak. Egy másik, amelyiken az iskolai vásárt irányítja, bohócruhában. Sunny volt a barátaim kedvenc felnőttje. Nagyon szerették, amikor ő vitte a környék srácait iskolába. Nálunk akarták megrendezni az osztálypikniket. Sunny a szülői menőséget képviselte minden negédeskedés nélkül; épp csak annyira volt „más”, talán egy kicsit őrült, hogy az ember soha ne tudhassa pontosan, mit fog csinálni a következő pillanatban. Anyámat mindig körüllengte valami izgalom – szikrázás, ha úgy tetszik.

Több mint két órán át foglalkoztunk ezzel. Sheila nem siette el a dolgot, elgondolkozva megbámulta az összes képet. Egyszer csak megállt, és összehúzta a szemét.

– Ez meg ki?

Felém nyújtotta a fotót. A kép bal oldalán anyám állt egy kissé merész sárga bikiniben, ami kihozta a formáit, szerintem olyan 1972 körül. Egyik kezével egy alacsony, sötét bajszú, vidám mosolyú férfit karolt át.

– Huszein király – válaszoltam.

– Tessék?!

Bólintottam.

– Jordánia királyára gondolsz?

– Igen. Anya és apa a Fontainebleau-ban találkoztak vele, Miamiban.

– És?

– Anya megkérdezte, hogy beállna-e vele egy fotóhoz.

– Most viccelsz!

– Itt a bizonyíték.

– Nem voltak testőrei, vagy ilyesmi?

– Gondolom, anyám nem tűnt veszélyesnek.

Sheila felnevetett. Emlékszem, amikor anyám elmesélte nekem az esetet. Beállt a fotóhoz Huszein királlyal, de apa fényképezőgépe nem működött. Ő csúnyán nézett apára, hogy siessen már, közben a király türelmesen várakozott. Végül a biztonsági embere nézte át a fényképezőgépet, megtalálta a problémát, korrigálta, és visszaadta apának.

Anyám, Sunny.

– Annyira jó fej volt – jegyezte meg Sheila.

Elég közhelyesen hangzik, hogy egy része meghalt, amikor megtalálták Julie Miller holttestét, de a közhelyekkel az a helyzet, hogy gyakran telibe trafálják az igazságot. Anyám kacagása elcsendesedett, fojtottá vált. Miután meghallotta a gyilkosság hírét, egyszer sem rendezett hisztérikus jelenetet, nem zokogott drámaian. Gyakran kívántam, hogy bárcsak inkább ezt tenné. Az én lobbanékony anyám ijesztően kiegyensúlyozott lett. Egykedvű, monoton – talán a szenvtelen a legjobb szó –, amit egy hozzá hasonló ember esetében nagyobb kínszenvedés megtapasztalni, mint a legbizarrabb érzelemkitörést.

Ekkor megszólalt az ajtócsengő. Kinéztem a hálószoba ajtaján, és az Eppes-Essen kiszállítóautóját láttam meg. Darált húsos ragu a gyászolóknak. Apa optimizmusában túl nagy adagot rendelt, a maga javíthatatlan téveszméivel. Olyan eltökéltséggel tartott ki ebben a házban, mint a Titanic kapitánya. Emlékszem, amikor az ablakokat első alkalommal lőtték be, nem sokkal a gyilkosság után, milyen harciasan rázta az öklét. Anya szerintem szívesebben költözött volna máshova, de apa nem volt hajlandó. A költözés a vereséggel ért volna fel a szemében. Azzal, hogy beismerik a fiuk bűnösségét. A költözés árulással lett volna egyenlő.

Ostobaság.

Sheila rám nézett. Szinte éreztem a tekintete melegségét, mintha a napsugár cirógatná az arcom, és pár pillanatig csak elmerültem ebben az élvezetben. Egy évvel korábban ismerkedtünk meg, a munkahelyemen. A Covenant House ügyvezető igazgatója vagyok a New York-i Negyvenegyedik utcában. Ez egy jótékonysági alapítvány, ami otthonról megszökött fiataloknak segít a hajléktalanlét túlélésében. Sheila önkéntesként érkezett hozzánk. Egy kis idahói városkából származik, de nem sok kisvárosiasság maradt benne. Elmesélte, hogy sok évvel azelőtt ő is megszökött otthonról, de csak ennyit volt hajlandó elárulni a múltjáról.

– Szeretlek – mondtam.

– Miért ne szeretnél? – mosolygott.

Én nem forgattam a szemem. Sheila nagyon rendes volt anyámmal a vége felé. Elbuszozott vele a Port Authorytól a Northfield sugárútig, majd onnan elgyalogolt a St. Barnabas Egészségügyi Központba. Anyám akkor járt utoljára a St. Barnabasban a betegsége előtt, amikor én megszülettem. Ebben valószínűleg rejlik valami mély metafora az élet körforgásával kapcsolatban, de ezzel akkoriban nem foglalkoztam.

Azzal viszont igen, hogy hogyan viselkedik Sheila az anyámmal. És el is gondolkoztam rajta. Majd úgy döntöttem, kockáztatok.

– Fel kéne hívnod a szüleidet – mondtam gyengéden.

Sheila úgy nézett rám, mintha pofon vágtam volna. Lecsusszant az ágyról.

– Sheila?

– Nem ez a megfelelő pillanat, Will.

A kezembe vettem egy képkeretet a szüleim egyik nyaralós fotójával.

– Ez sem tűnik rosszabbnak a többinél.

– Te semmit nem tudsz a szüleimről.

– De szeretnék – válaszoltam.

Sheila hátat fordított.

– Dolgoztál szökött gyerekekkel – folytatta.

– És?

– Tudod, milyen szörnyű történeteik vannak.

Tényleg tudtam. Ismét elgondolkoztam Sheila enyhén szabálytalan vonásain – például az orrán, azzal az árulkodó dudorral –, és felmerült bennem pár kérdés.

– Azt is tudom, hogy az a legrosszabb, ha nem beszélnek róla.

– Én beszéltem róla, Will.

– Velem nem.

– Te nem a terapeutám vagy.

– Én az a férfi vagyok, akit szeretsz.

– Igen. – Felém fordult. – De ne most, jó? Szépen kérlek.

Erre már nem tudtam mit mondani, de úgy éreztem, talán igaza van. Az ujjaim szórakozottan piszkálták a képkeretet. Ekkor történt.

A keretben lévő fénykép kicsit odébb csúszott, és egy másik fotó sarka kukucskált ki alóla. Egy kicsit odébb toltam a felsőt. Az alsón megjelent egy kéz. Megpróbáltam még odébb igazgatni a rajta lévőt, de nem sikerült. Kitapogattam a keret hátulján lévő kapcsokat. Oldalra csúsztattam őket, és hagytam, hogy a hátsó rész lehulljon az ágyra. Két fénykép esett rá.

Az egyik – a felső – a szüleimet ábrázolta egy sétahajózáson, olyan boldogan, elégedetten és ellazultan, ahogyan már alig emlékszem rájuk. De a tekintetem a másik fotón, az elrejtetten akadt meg.

A kép aljára nyomtatott dátum nem egészen két évvel korábbi volt. A fotó egy mezőn vagy dombtetőn, vagy valami hasonló helyen készülhetett. Házakat nem láttam a háttérben, csak hóval fedett hegycsúcsokat, mintha A muzsika hangja nyitóképe lett volna. A képen lévő férfi sortot viselt, hátizsákot, napszemüveget és túracipőt. A mosolya ismerősnek tűnt. És az arca is, bár megszaporodtak rajta a ráncok. A haja is megnőtt. A szakállába pár ősz szál keveredett. De ezeket leszámítva pont ugyanúgy nézett ki, mint régen.

A bátyám volt, Ken.

2.

Apám egyedül volt a hátsó teraszon. A nap már lement. Mozdulatlanul ült, és kifelé bámult a sötétségbe. Amikor odaértem mögé, eszembe jutott egy megrázó emlék.

Nagyjából négy hónappal Julie meggyilkolása után ott találtam apámat a pincében, nekem háttal, pont így. Azt hitte, hogy nincs senki a házban. Jobb kezében a Rugerét tartotta, egy .22-es kaliberű pisztolyt. Gyengéden dédelgette a tenyerében, mintha egy kis állat lenne. Soha nem ijedtem meg annyira életemben, mint akkor. Csak álltam ott földbe gyökerezett lábbal. Apám a pisztolyra meredt. Néhány végtelenül hosszú perccel később visszaosontam a lépcső tetejére, és úgy tettem, mintha csak most jöttem volna be a házba. Mire ismét lementem a lépcsőn, a fegyver már eltűnt.

Akkor egy hétig nem mozdultam apám mellől.

Most bementem az üveg tolóajtón.

– Szia – köszöntem neki.

Ő megpördült, és szélesen elmosolyodott. Mindig volt egy mosolya a számomra.

– Szia, Will – mondta gyengéden. Apa mindig örömmel látta a gyerekeit. Mielőtt ez az egész megtörtént, meglehetősen népszerű embernek számított. Mindenki kedvelte. Barátságos volt és megbízható, bár egy kicsit mogorva is, de ettől csak még megbízhatóbbnak tűnt. Annak ellenére, hogy bárkire rámosolygott, mások nem igazán érdekelték. Az ő világa a családjából állt. Senki más nem számított neki. Az idegenek, sőt a barátok szenvedése nem igazán hatotta meg – ez is a családcentrikusság egy fajtája.

Leültem mellé a díványra, és nem igazán tudtam, hogy hozzam szóba a témát. Vettem pár mély levegőt, és hallottam, hogy ő is ezt teszi. Csodálatos biztonságban éreztem magam mellette. Lehet, hogy ő az idősebb és ráncosabb, és mostanra én vagyok a magasabb és erősebb – de tudtam, hogy ha baj lenne, azonnal ugrana, hogy akár a testével is megvédjen.

Én meg hátralépnék, és hagynám.

– Vissza kell vágnom azt az ágat – mutatott most ki a sötétbe.

Én nem láttam.

– Igen – válaszoltam.

Az üvegajtó csillogása megvilágította a profilját. A harag már elpárolgott az arcáról, inkább összetörtnek tűnt. Néha úgy érzem, hogy tényleg megpróbált a bátyám elé ugrani, hogy megvédje, amikor Julie meghalt, de az a tragédia ledöntötte a lábáról. A szemében még mindig ott az a csodálkozó pillantás; kicsit olyan, mint akit gyomorszájon vágtak, és nem tudja, miért.

– Jól vagy? – kérdezte. A bevett indítása.

– Jól. Úgy értem, nem jól, de…

Apa legyintett.

– Igen, hülye kérdés volt.

Ismét hallgatásba burkolóztunk. Meggyújtott egy cigarettát. Korábban soha nem dohányzott otthon. A gyerekei egészsége, meg minden. Most mélyet szívott a cigarettából, majd, mintha csak ekkor jutott volna eszébe, rám nézett, és elnyomta.

– Nem gond – jegyeztem meg.

– Anyád és én megegyeztünk abban, hogy soha nem gyújtok rá itthon.

Nem szálltam vele vitába. Összefontam a kezem, és fejest ugrottam a közepébe.

– Anya mondott nekem valamit, mielőtt meghalt.

Apám szeme felém siklott.

– Azt mondta, hogy Ken él.

Apa mozdulatlanná merevedett, de csak egy pillanatra. Szomorú mosoly terült el az arcán.

– A gyógyszerek beszéltek belőle, Will.

– Én is azt hittem – válaszoltam. – Eleinte.

– És most?

Az arcát fürkésztem, a hamisság nyomait kerestem rajta. Persze egyesek pletykáltak ezt-azt. Kennek nem volt pénze. Sokan csodálkoztak azon, hogy miből engedheti meg magának ezt a hosszas bujkálást. Az én válaszom persze az volt, hogy semmiből – hogy ő is meghalt azon az éjszakán. Mások, talán a legtöbben, abban hittek, hogy a szüleim pénzelik valahogy.

Vállat vontam.

– Kíváncsi lennék, hogy miért mondta ezt annyi év után.

– A gyógyszerek miatt – ismételte meg apám. – És haldoklott, Will.

A válasza második felében sok minden benne volt. Hagytam, hogy egy darabig ott lógjon a levegőben. Utána azt kérdeztem:

– Szerinted Ken él még?

– Nem – válaszolta az apám. Majd elkapta a tekintetét.

– Anya mondott neked bármit is?

– A bátyádról?

– Igen.

– Nagyjából csak annyit, amennyit neked.

– Hogy él?

– Igen.

– Semmi mást?

Apa vállat vont.

– Azt mondta, nem ő ölte meg Julie-t. Azt mondta, már vissza is tért volna, csak előtte el kell intéznie valamit.

– Mit?

– Összevissza beszélt, Will.

– Nem kérdeztél rá?

– Dehogynem. De csak halandzsázott. Már nem is hallott. Elcsitítottam. Azt mondtam neki, hogy minden rendben lesz.

Ismét elkapta a tekintetét. Felmerült bennem, hogy megmutatom neki Ken fotóját, de utána úgy döntöttem, hogy mégsem. Gondolkozni akartam még, mielőtt elindulok ezen az úton.

– Azt mondtam neki, hogy minden rendben lesz – ismételte meg apám.

Az üvegajtó mögött megláttam az egyik olyan fényképet, amelyen a régi képeket már sárgás-zöldes pacává fakította az idő. Egyetlen új kép sem volt a szobában. A házunk egy időhurokba került, mozdulatlanná dermedt tizenegy éve, mint abban a régi dalban, amelyikben a falióra megáll, amikor az öregember meghal.

– Mindjárt jövök – mondta apa.

Néztem, ahogy feláll és eltávolodik, amíg azt nem hiszi, hogy kikerült a látóteremből. De még mindig ki tudtam venni a körvonalait a sötétben. Láttam, ahogy lehajtja a fejét, és remegni kezd a válla. Még soha nem láttam az apámat sírni. És most sem akartam.

Elfordultam, és felidéztem azt a másik fényképet fentről, amelyen a szüleim napbarnított bőrrel, boldogan mosolyognak a sétahajón, és az jutott eszembe, hogy talán ő is pont arra a képre gondol.

Amikor éjjel felébredtem, Sheila nem volt az ágyban.

Felültem, és hallgatózni kezdtem. Semmi. Legalábbis a lakásban. Csak a megszokott késő éjszakai utcazajt hallottam felszűrődni három emelettel lejjebbről. A fürdőszoba felé pillantottam. Ott is le volt kapcsolva a lámpa. Sőt, egyetlen lámpa sem égett a lakásban.

Arra gondoltam, hogy kikiabálok neki, de a sötétség valamiért sérülékenynek tűnt, olyannak, mint egy buborék. Kiszálltam az ágyból. A talpam hozzáért a szőnyegpadlóhoz, amit a többlakásos házakban szoktak használni, hogy tompítsák az alulról vagy felülről jövő zajokat.

A lakás nem volt nagy, csak egy hálószobás. A nappalihoz mentem, és benéztem. Sheila az ablakpárkányon ült, és lebámult az utcára. Csak néztem a hátát, hattyúnyakát, azt a gyönyörű vállát, ahogy a haja leomlott hófehér bőrére, és ismét megmoccant bennem valami. A kapcsolatunk még mindig a korai szakaszában tartott, a jaj-de-jó-élni résznél, amikor az ember nem tud eleget kapni a másikból, amikor remegő gyomorral fut át a parkon, csak hogy láthassa, és amikor tudja, tudja, hogy ez hamarosan valami gazdagabbá és mélyebbé érik.

Én ezen kívül eddig még csak egyszer voltam szerelmes. És az már nagyon régen volt.

– Hahó – mondtam.

Sheila csak egy kicsit fordult felém, de az is elég volt. Könnyek csillogtak az arcán. Láttam, ahogy csorognak lefelé a holdfényben. Egyetlen hangot sem adott – nem hüppögött, nem zokogott, nem kapkodta a levegőt. Csak könnyezett. Az ajtóban álltam, és azon töprengtem, hogy most mit tegyek.

– Sheila?

A második randinkon bemutatott nekem egy kártyatrükköt. Ki kellett választanom hozzá két lapot, és bedugnom őket a pakli közepébe, amíg ő elfordult, utána pedig ledobta a padlóra az összeset, az én két lapomat leszámítva. Miután előadta ezt a kunsztot, szélesen elmosolyodott, és feltartotta a két lapot, hogy vizsgáljam meg őket. Én visszamosolyogtam rá. Az egész nagyon – hogy is mondjam – lökött benyomást keltett. Sheila elég lökött tudott lenni. Szerette a kártyatrükköket, a Kool-Aidet és a fiúegyütteseket. Operaáriákat énekelt, falta a könyveket, és sírt a Hallmark-reklámokon. Nagyon durván tudta imitálni Homer Simpsont és Mr. Burnst, bár a Smithers- és az Apu-paródiája már sokkal gyengébb volt. És a legjobban táncolni szeretett. Imádta lehunyni a szemét, a vállamra hajtani a fejét, és elvarázsolódni.

– Ne haragudj, Will – mondta anélkül, hogy megfordult volna.

– Miért ne haragudjak? – kérdeztem.

Továbbra is kifelé nézett.

– Menj vissza aludni. Pár perc, és jövök.

Maradni akartam, hogy megpróbáljam megvigasztalni. De nem tettem. Elérhetetlennek tűnt. Mintha valami elhúzta volna tőlem. Úgy éreztem, itt bármilyen szó és tett vagy felesleges lenne, vagy kimondottan káros. Legalábbis ezt mondtam magamnak, és ezért elkövettem egy hatalmas hibát. Visszafeküdtem az ágyba, és vártam.

De Sheila soha többé nem tért vissza.

* Jelentése kb.: Életemnek, teljes szívemből. A feliratot egy 15. századi ezüstgyűrűn találták. (A szerk.)

1  Hétnapos gyász a zsidó rítusban.

Tartalom

1.

2.