részlet

© 2022 Egressy Zoltán
© 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Féder Márta

ISBN 978 963 479 959 7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
Olvasószerkesztő Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

(jónak mutatkozott)

Mindig csak úgy gondolomformán csinyáltam a perecet. Mindig jó lett, ma is jó lett. Pedig úgy el vótam nehezedve egész nap, annyira fájt a derekam, sehogyan se vótam.

A fiam szereti. Ha jól vagyok, megcsinyálok neki akármit. Pedig kilencven elmúltam ám. A régiek közül, akikkel dógoztam vagy éltem, jóformán egy sincs már. Én meg még itt vagyok. El köll majd mennem vérvételre, ha a fiam aszondja, akkor el köll. Beleteszlek az autóba, aszondja, csak vizsgáljanak meg. Odafigyel mindenre. De azt csodálom, hogy nem szól bele a saját fia dógába. Mer az unokám nem úgy viselkedik azzal a lánnyal, ahogy köllene. Az a lány meg nem mer neki visszabeszélni. Amit az unokám mond, annak úgy köll lenni, annak a lánynak nincs beleszólása. Mútkor egyszer kiment a türelembül, elmondta nekem az unokám. Hogy bús vót a lány. De igaza vót, mondtam az unokámnak. Sajnálom azt a lányt, mondtam neki.

Olyan ügyesen dógozott, mikor itt vótak, metszette a rózsafákat, sokat segített. Mégis sokszor fölhántolja neki az unokám, hogy ő tartja el őt. Mondtam neki, csak hántold föl, meglátod, egyszer majd nem gyün haza. És gyerek mikor lesz? A lány igen akarná, de az unokám nem és nem. Kilencven elmúltam, és nincs még dédunokám. Nem szereti a lányt, az a baj. Pedig milyen egy jóravaló asszonyka lenne.

Mi nyócan vótunk testvérek, én vagyok a hetedik a sorban. Aszondják, a hetedik vagy igen szerencsés, vagy igen szerencsétlen.

Nekem semmi problémám nem vót senkivel az életembe. Se az anyósommal, se az urammal, mer az engem annyira szeretett, mindent megadott. Igen sok szép szava vót, gyere, anyukám, édes anyukám, így. Illendő vót. Elfogadtam olyannak, amilyen. Jó ember vót. Nem mondhatom, hogy nem.

A testvéreim, hát, hogyan mondjam el… A Bözsi tizenhét vót, mikor férjhö ment. De hogyan? Az apám aszondta, hozzá köll mennie. Aztán ez is vót. Két gyerekük lett. Nem vót rossz ember a sógorom, elég szép is vót, csak beteges. Aztán meghalt. A Bözsi küszködött, dógozott a fődeken. Két nagy ökörrel. Egy igen gazdag ember el akarta venni. Az apám nem engedte, aszondta, minek? Pedig a Bözsi elment vóna hozzá, olyan egy derék szép fiatalember vót. Nem annyira fiatal, olyan ötven körül lehetett. Aztán az apám beleegyezett végül, aszondta, mehet, nem törődik vele, de akkor meg annak az embernek az anyja nem akarta. Mi lesz a két gyerekkel, fölneveli másét a fia, meg ez, meg az. A Bözsinek vót még egy idősebb agglegénye is, istenem, mennyire akarta az is, de nem tudott férjhö menni többet, mer azt se engedték. Vót hat-hét hód főd, abba dógozott végig.

A Katus vót a legszebb közülünk. Egy jó gazdag gyerek udvarolgatott neki, igen el is vette vóna, de annak is az anyja nem engedte. Mer a Katus szegény lány vót, azér. Abba az időbe ez így vót. Hiába vót szép. Gyütt aztán egy derék ember, az végül elvette. De a Katus nem szerette, nem köllött neki. Leélték az életet, de hogyan? Válásra nem gondolhatott, hová ment vóna? Gyerek is vót. Már az is meghalt. El lett hamvasztva. Mostanába sokat elhamvasztanak. Rendes ember vót a gyerek, sofőrködött, igen nagy urakat hordozott autóval. Csak hát nem szerette a feleségét, az meg hát iddogált.

Vót a Magdus, az tizennyóc évesen ment férjhö. Csinos vót ő is. Csak nem szerette az se az urát. Pedig az is egy olyan jó ember vót, imádta a Magdust, de hiába imádta, ha az nem szerette. Elvitték a háborúba, mikor a Magdus már terhes vót. Mire megszületett a gyerek, addigra meghalt. Pedig, jaj, alig várta, hogy legyen egy fia. Aztán valahogyan híre gyütt, hogy hazakerülnek a fogságbul a magyarok, aszondták, a sógorom is gyün haza. Csúnya dolog elmondani is, pedig igaz vót, hogy a Magdus kétségbeesett, hogy ha meggyün az ura, őneki nem köll. Végül nem gyütt meg mégse, ott maradt a háborúba. A Magdus később férjhö mehetett vóna egy idősebb agglegényhö, igen akarta, de nem kerekedett abbó se semmi.

Ezek a lányok. Meg vót a négy fiú.

A Laci a legfiatalabb. Meghalt ötvenhárom éves korában. Ráktya lett. A feleség most halt meg nemrég. A gyerekének van egy cége, jól megy neki. A Lacinak jóval idősebb vót a felesége, de nem vótak jól, mer a Laci nem becsülte meg.

A Ferinek is annyira egy rendes asszonya vót, csak hát a Feri… Hogyan mondjam el… A Mari megbetegedett, de még élt, mikor a Feri elszerette azt a valamilyen Ibolyát. A Mari egyszer annyira sírt, hogy látod, látod, mit csinyál a Feri? Én megértem, aszondja, mer beteg vagyok. Kitették elölre a belét, ki vót így helyezve. Mikor utoljára mentünk hozzá, készített valami ételeket. Igen ügyes asszony vót. Csinyálta a rengeteg tésztát, tarhonyát, mondom neki, lakodalomra készülsz? Arra, persze, arra, aszondja. Akkor már érezte, hogy meghal hamarosan.

A Feri gazember vót. Hajtotta a nőket, mindenkinek udvarolt. Aztán megjárta. Mikor a Mari meghalt, megesküdött valakivel, csak aztán már látta, hogy nem lesz jó a vége. Aszondta, evvel nem tud meglenni, mer utálatos. Olyan csúnyán mondta, hogy nem tud meglenni vele, mer, aszondja, ezt a világ összes kutyája se tudná kielégíteni, olyan nagyvérű. Maradt vele, de hajtotta tovább a nőket, egyik gyütt, másik ment. Jó állása vót, titokba vett egy kisebb lakást, oda vitte a babáit. Magas vót, szép fiatalember, az igaz.

A Misi is rendetlen vót. Szegény anyám hányszor elmondta, hogy hát hogyan tudnak ezek a gyerekek ilyenek lenni? A Misinek lett két lánya. De hogyan? Egyik a feleségétő, a másik egy másiktó. Mer elszeretett egy apácát. Mikor kivetkőztették az apácákat, összekapott közülük az egyik hétrossebbel. A felesége beteg vót, de attul függetlenül nem köllött vóna szeretőket tartania. Nem vót annyira lerobbanva a felesége. Ilyen hülye testvéreim vótak nekem.

Úgy vót, hogy egy időbe lett meg a két gyerek. Mikor meglátogatta anyámat a Misi, aszondja az Édesnek, kettő csomagot készítsen. Mér kettőt? Akkor mondta meg a másik gyereket. Egy tájba születtek. Az iskolába derült ki. Mer a nevére vette a másik gyereket is, aztán a felesége érdeklődött, hogy hogyan lehet ugyanaz a neve két gyereknek. A családi, meg még a keresztnevük is, mer mind a kettő Zita. Mit tehetett vóna a felesége? De ha csak az a hétrosseb apáca lett vóna a Misinek is, istenem. Ki tudja, mennyi vót, mi vót, hogyan vót. Valami Jutkánál halt meg végül, annak a lakásába. Jártam ott. Kis helyiségbe vótak szűken, vertem az ablakot, mer tudtam, hogy benn van a Misi. Igen nehezen mászott oda, mondtam, hoztam neked hízókacsát, jaj, aszondja, nincs kulcsom. Beteg vagyok, aszondja, bezárt a Jutka.

Az ablakon át beadtam a kacsát, egyszer csak gyün haza a Jutka, ő engedett be. Jó asszony vót az is, láttam. A Misi akkor már a sok ivástó beteg lett, vécére is alig tudott kijárni. Feküdt az ágyban, olyan piszkos vót minden, jézusmária, nem mertem szóni. Milyen ember vót, aztán hová lett. Hova tud elsüllyedni egy ember. Mikor hazagyüttem, meséltem az uramnak, nem mondod, aszondja. De. Nem csak mondom, igaz is, mer úgy vót.

Az Árpit még nem mondtam. Építkezéseken dógozott, a felesége meg rendelőbe. Az Árpi egyszer egyedül vót otthon, lefordult a székről, és meghalt. Nem szerette az se a feleségét, pedig milyen jó asszony vót az is. Csak pont akkor ment el otthonról, mikor nem köllött vóna.

A testvéreim gyerekei meg azoknak a gyerekei mind szorgalmasak. A Misi egyik Zita lányának a fia, a Tibike elvált az első feleségétő, lett egy jóval idősebb másik neki. Lett két gyereke a másodiktó. Az egyik ferdeszemű lett. Mint a kínaiak. A Tibike mégis a nevére vette. Vótak itt, a fehérnép végig simogatta. Vót egy aranyos kislánya is, az mennyire szerette az aptyát, ölelgette. A kínai összeállt most egy nővel, az igen jó asszony. A lányának is van már vőlegénye, igen jó ember.

A kínai lebukott, kocsival vitt nőket valami kurvamunkára. Igen okos gyerek, csak alacsony. Nem olyan, mint a Tibi. Habár azt nem értem, a Tibi felesége nem olyan vót. Az lehetetlen, olyan jó asszony.

Búcsúkor, mikor még az Édes élt, összejártunk mind, a testvérek. Mind szerencsétlenek vótak. Nem szerették a párjukat. Okos gyerekeik lettek, csak mégis bumburnyákok. Nem szerették a rokonságot, bújtak a többiek elől, ne kölljön találkozni. Az egyik aztán csak ideült egyszer beszélgetni. Az se szerette a feleségét. Hiába olyan szép kis asszony, nem köllött neki. Beszéltem a nővel is, panaszkodott, hogy az urának minden előbbre való, mint ő.

Na és vótam én, a nyócadik testvér, aki a hetedik a sorba.

Nem az én párom vót a világ szép embere. Nem vót csúnya se, de nem vót egy nem tudom én, mit tudom én, milyen. De a jósága mindent megért. Szegény anyám nem szeretett itt lenni, mikor egyszer mégis itt lakott két hétig, mindent megcsinyáltunk neki. Hiába, mégse érezte jól magát. Vágyott vissza. Ketten hívták közülünk édesanyának, mink, többiek csak így, hogy Édes. Hozta a pénzt takarékba rakni, az uram meg még tett hozzá titokba, hogy több legyen neki. Ilyen ember vót. A Béla papa. Úgy hívtam már fiatalkorunk óta. Megillette vóna, hogy igen szeressem. Istenem, de régen vót.

Nehezen szoktam ám meg itt. Nem vót mise vasárnaponként, csak kéthetente, az igen hiányzott. Nem vót még itt a sűrű erdő, kiálltam a kert végibe, nézni a régi falumat. A szomszéd mondta is az uramnak, Béla szomszéd, az asszony megy ám hátra! Mentem is, hogy lássam a templomtornyot. Most nagy fák vannak már, idenőttek, rég nem látszik a torony.

Nem vót rossz hozzám az uram, hiába is mondanám, mer talán ha rossz lett vóna, nem maradtam vóna meg. Még nem vót a férjem, csak már lehetett tudni, hogy az lesz, mikor a Misi gyütt, hogy mégse menjek hozzá, hanem gyere Pestre, aszondja, van ott egy nagy pocakú ember. Egy ügyvéd. Azt akarta énnekem, milyen jó helyem lenne mellette, aszondja. De nem tudott rávenni. Pedig igen akarta. Meg más is. Tizenkilenc éves koromba, mikor koszorúslány vótam, annyira belém botlott egy fiatalember, nem tudtam lerázni. Nem vót csúnya, táncoltunk, de aztán már annyira táncolt, meg toporgott közben, meg kiabált, hogy az anyja büdösét, meg hejhej, meg ilyeneket. Hát én azt úgy utáltam! Lakodalom után is még küldte nekem a képeslapokat. Én soha egyet nem írtam vissza.

Vót egy másik is, oda meg elmentünk háztájnézőbe az apámmal meg az anyámmal. Elbeszélgettek egymással, aztán hazaindultunk. Én csak kullogtam. Tudtam, hogy ide én biztos nem fogok gyünni. De később egy mise után csak megen gyütt utánam az az ember, sehogy se akart elmaradni. Átmentem a szomszédba, be ne eresszen senkit se, mondom a szomszédnak. Aztán mégis haza köllött mennem. Az apám aszondja, mit csúfoskodsz, mér nem csinyálsz úgy, ahogyan köll, ahogyan mondom?

Elfutottam a hétrosseb tudja, meddig. És aztán abba az évbe gyütt a Béla papa. Eleinte nem akartam, de annyira tudott hízelegni. Szépen tudott beszélni. Az apámnak meg az anyámnak is a kedvébe járt. Mindig olyan vót. A testvére igen ivó vót, juj! Nem aszondom, hogy ő nem, mer mikor motorfűrészes vót, munka után fogadtak pluszmunkákat a hegyen, aztán akkor sokszor igen beivott. Egyszer sáros vót az utca, nem vót még lekövezve, aztán ahogyan hazagyütt, beleesett, belefordult az árokba. Futok be, mondom az anyósomnak, menjen ki, ha akar, én hozzá nem nyúlok. Nem segéltem ki, annyira haragudtam rá. Nem vót kénytelen, mér ivott?

A Mama valahogyan kisegítette. Aztán aszondja az uram, nem szégyelled te magadat, más meglátta, hogy nem segítesz. Mér ittál be, mondom, ki mondta, hogy igyál? Tudtam ám haragudni. Ha nem beszélt vóna hozzám, talán sose szólalok meg. Ez vót a ronda tervem. Csúf terv vót. De ő nem tudta megállni, ha egy napig nem beszéltem vele, nem bírta. De azér megillette, mer mér esett el? Nem csak egyszer esett el. Mindig be vót ivva, mikor a hegyrül gyüttek. Egyszer megállították a rendőrök, megbüntették ötszáz forintra, az nagy pénz vót ám akkoriba, de azér nem szótam neki, megtörtént, hát megtörtént.

Egyszer a fiunk igen rákiabált. Ha bemérged, kiabál ám. Nekiállt kiabálni, az aptya meg otthagyta. Nem menek el hozzá többet, aszondja. Másik nap gondolkodott, mégis elmenek, aszondja, segítek neki. Mondom, nem mész el, ha már mondod, hogy nem. De nem tudtam lebeszélni. Nem tudta megállni.

A fiam igen anyás vót. Iskola után belegyütt az ölembe, egy darabig ott köllött tartani. Beszélgettem vele, mi hogyan vót. Most meg megvesz nekem összevissza mindent. Egy ideje nekiadom a nyugdíjat, mer sok pénzem elment. Ellopták. A szomszéd csinyálta, a Vica. Egyszer ezerötszáz forintot hagytam az asztal szélin, reggel nézem, hogy beletegyem a bukszába, aztán hát nincs ott. Elmentem a rózsafákho, az idő alatt surrant be. A boltba is lopott már kétszer, rajt fogták. Pálinkát lopott.

Bejárkál, ha nyitva az ajtó. Régen, még mikor az ura élt, együtt loptak. Segítettek nekem a krumplit szedni, de közbe dobálták át magukho a nagyobbakat. Mikor üstbe főztük a krumplit az udvaron, abbul is elvittek. Gabonát, mindent. Az igaz, hogy a férje lopott valahonnan zsákba tápot nekünk is, de közbe a tízszeresét elvitte. Valamilyen ráktya lett, meghalt négy éve.

Kacifántos egy ember vót. A Vicát de sokszor megverte! A Vicának három testvére vót. Az anyját a négy gyerekkel elszerette egy ember az aptyuktó, de azt is lehetett hallani, hogy a Vica már a második embertő való. A kutyás Bori mondta, az mindent tud. Hát aztán ki tudja? Ez az ember, a férje, jaj, de csúnyán bánt a Vicával, a Vica mégse hagyta itt. Nem vót hová menjen. Hányszor futott szegény, mikor az ura kergette, meg valagba rugdosta, sokat szenvedett. Nem lehetett pedig abbul az emberbül kinézni. Mer rendes is tudott lenni. Mikor a férjem halódott, látta, hogy igen kivagyok. Mer nem mertem elaludni. Hajnalban idegyütt, hogy kicsit pihenjek, feküdjek le. Jónak mutatkozott, de annál nagyobb gazember vót. Ivott borzalmasan, aztán mikor hazagyütt a kocsmábul, bottal kergette a Vicát. Mikor beteg lett, a Vicának oda köllött adni neki a botot, meg odaállni közel hozzá, hogy verni tudja. Ez meg odaadta. És mégis, mikor csak tud, megy a temetőbe. Egyszer mondtam neki, a rosseb járkálna hozzá.

Mikor az uram nyugdíjba ment, aszondta, vegyünk a fiunknak lepedőket. Vegyél sokat, aszondja, hogy legyen nekik. De mér, kérdem. Csak hogy legyen nekik sok. Ilyen ember vót. Mútkor álmodtam róla. Szárt vágtam valahol, onnan gyüttem haza az álmomba, körülnézek, hát ott üddögel igen búsan. Nézd meg, aszondja, kiföstöttem a szobádat. Ezt álmodtam. Olyan búsan üddögelt ott. Sokszor, mikor nyomorultul vagyok, beszélek hozzá. Te, Béla papa, nem látod, hogy nem tudok menni? Hát nem törődsz vele, hogy nem tudok járkálni? Mikor már beteg vót, aszondta, csak te ne légy beteg. Ilyen jó ember vót.

Egy évig halódott. Csúnya beteg lett. Nem tudta a vizeletét tartani. Mosógépbe mostam, de akkor is, az a szag tönkretett mindent. Nekem köllött mosni, megfüröszteni, de megillette, mer igen jó ember vót. Tönkremész, anyukám, pihengessél, édes anyukám, mondta nekem, hát az a szép arcod hogyan fog kinézni? De nem törődtem vele. Valakinek meg köllött gondozni, megillette. Míg halódott, az vót a legboldogabb évem.

Tartalom

(jónak mutatkozott)

(nem mertem mondani)

(mer ez az igazság)

(talán így jelezte)

(szinte rosszulesett)

(friss szénán feküdni)

(a legszebb idő)

(igen nagy ünnep)

(csak a reggeltül félek)

(dinkás, azér kiabál)

(én is köllöttem vóna)

(kurva élet ez a világ)

(ki akar gyónni?)

(olyan csúnya az a moha)

(annyi pénzt elpazalni)

(mentünk berkeken keresztül)

(mikor lesz a pillanat)

(mintha hintette vóna)

(mondtam, amit nem köllött vóna)

(legyen, ahogyan te akarod)

(hova állít majd engem)

(hogyan szállnék én össze?)

(ennyi vót az egész)

(a nyugalmam elmegy)

(úgy leszünk a másvilágon)

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto – Apache License 2.0