Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 60.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jane Austen: Juvenilia. Cambridge University Press, 2006.

Edited by Peter Sabor

Fordította Kada Júlia

A versrészleteket fordította Dunajcsik Mátyás

Hungarian translation © Kada Júlia, 2015, 2024

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

ISBN  978-963-656-066-9

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Frederic és Elfrida

Jack és Alice

Edgar és Emma

Henry és Eliza

Mr. Harley kalandjai

Sir William MoUntague

Mr. Clifford emlékiratai

A szépséges Cassandra

Amelia Webster

A vendégség

A rejtély

A három nővér

Szerelem és barátság

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

FREDERIC ÉS ELFRIDA

Miss Lloydnak

Drága Marthám,

Kérlek, engedd meg, hogy nagylelkűségedért, muszlinköpenye befejezéséért érzett hálája apró jeléül neked ajánlja kis munkáját hű barátnőd,

a Szerző

FREDERIC ÉS ELFRIDA

regény

ELSŐ FEJEZET

Elfrida nagybátyja Frederic apja lévén ők ketten első unokatestvérek voltak apai ágon.

Egy napon születtek, és egy iskolába jártak, így nincs abban semmi különös, hogy kapcsolatukat nem puszta udvariasság jellemezte. Őszintén szerették egymást, ám szentül megfogadták, hogy nem hágják át az illendőség határait, nem vallják be vonzalmukat sem a szeretett személynek, sem senki másnak.

Mindketten szerfölött csinosak voltak, és annyira hasonlítottak egymásra, hogy sokan összetévesztették egyiket a másikkal. Még legközelebbi barátaik is csak arcuk formája, szemük színe, orruk hossza és bőrük színe alapján tudták megkülönböztetni őket.

Elfridának volt egy közeli barátnője, aki ezt a levelet kapta tőle, amikor nagynénjénél vendégeskedett.

Miss Drummond kezéhez

Drága Charlotte-om!

Nagyon leköteleznél, ha amíg Mrs. Williamsonnál vendégeskedsz, vennél nekem egy új, divatos szalagkötős kalapot, amely illik az arcszínéhez szerető

E. Falknorodnak

Amikor Charlotte – aki természeténél fogva igyekezett mindenkinek a kérését teljesíteni – visszatért Londonból, meghozta barátnőjének az áhított szalagkötős kalapot; így ért véget a kis kaland az érintett felek legnagyobb megelégedésére.

Frederic és Elfrida kitörő örömmel fogadta Charlotte visszatérését Crankhumdunberrybe (atyja e bájos falucska lelkésze volt), felváltva ölelték őt keblükre, majd sétát javasoltak a nyárfaligetben, amely a lelkészlaktól egy tarka virágokkal ékes és a Tempé völgyéből föld alatti járaton érkező, csörgedező patak vizével öntözött, zöldellő pázsithoz vezetett.

Alig több mint kilenc órája időztek e ligetben, amikor kellemes meglepetés érte őket: megütötte fülüket egy elbűvölő hang, mely az alábbi strófát zengte.

Dal

Hogy Damon szerelmes belém

Egykor biztosra vettem

De most már látom: a remény

Csúnyán megcsalt engem

Alighogy elhalt az ének, egy útkanyarulatnál megláttak a ligetben két karöltve közeledő elegáns ifjú nőt, akik őket megpillantva letértek egy másik ösvényre, és eltűntek a szemük elől.

MÁSODIK FEJEZET

Mivel Elfrida és társai ahhoz eleget láttak, hogy tudják, a két hölgy nem a két Green kisasszony, nem is Mrs. Jackson meg a lánya, nagyon meglepte őket a felbukkanásuk, ám végül eszükbe jutott, hogy nemrég új család költözött az egyik házba a liget közelében, és tüstént hazasiettek, mert haladéktalanul ismeretséget akartak kötni két ilyen barátságos és kiváló hölggyel, és e család tagjainak vélték őket, méghozzá joggal.

E szándékuknak megfelelően már aznap este tiszteletüket tették Mrs. Fitzroynál és két leányánál. Amikor bevezették őket az elegáns, girlandokkal és művirágokkal ékes öltözőszobába, elámultak az idősebb ifjú hölgy, Jezalinda elbájoló külsején és szépséges megjelenésén; ám amikor már hosszú percek óta ültek ott, annyira elbűvölte őket a nyájas Rebecca szavaiból sugárzó szellem és kellem, hogy egy emberként pattantak fel és kiáltották:

– Kedves és elragadó, csodás teremtés, bár rémületes kancsalságod, zsíros hajad és púpos hátad oly szörnyűséges, hogy azt képzelet le nem festheti, toll le nem írhatja, el kell mondanom, mennyire elkápráztat lebilincselő szellemed, mely bőséges kárpótlást nyújt az elszörnyedésért, melyet látványod a felkészületlen látogatóból kivált. Ékesen kifejtett nézeteid az indiai és angol muszlin különféle kiváló tulajdonságait illetően, szakavatott véleményed, amely az előbbit részesíti előnyben, olyan csodálatot váltott ki belőlem, amelyet csak úgy írhatok le méltóképpen, ha bevallom: már-már fölér ahhoz, amit magam iránt érzek.

Aztán mély pukedlivel hódoltak a nyájas és elképedt Rebeccának, majd elhagyták a szobát, és hazasiettek.

Ettől fogva napról napra erősödött a Fitzroy, Drummond és Falknot család bensőséges barátsága, s végül olyan meghitt lett, hogy elég volt egy rossz szó, és gondolkodás nélkül kirúgták egymást az ablakon.

Mialatt ilyen boldog egyetértésben éltek, az idősebbik Miss Fitzroy megszökött a kocsissal, és a nyájas Rebecca kezét megkérte a buckinghamshire-i Roger százados.

Mrs. Fitzroy nem egyezett bele a házasságba az ifjú pár zsenge kora miatt, hisz Rebecca mindössze harminchat éves volt, Roger százados meg épphogy betöltötte a hatvanhármat. Ennek orvoslására megállapodtak, hogy várnak egy kicsit, amíg jóval idősebbek lesznek.

HARMADIK FEJEZET

Közben Frederic szülei javasolták a fiatalok frigyre lépését Elfrida szüleinek, akik örömmel beleegyeztek, megvették az esküvői ruhákat is, már csak a menyegző napját kellett kitűzni.

Mivel a bájos Charlotte-ot egyre unszolta nagynénje, hogy látogassa meg, a leány elhatározta, hogy elfogadja a meghívást, tehát elsétált Mrs. Fitzroyékhoz, hogy elbúcsúzzék a nyájas Rebeccától, aki körül halomban hevertek a tapaszok, púderek, pomádék és festékek, melyekkel hiába igyekezett megszépíteni természettől csúnya arcát.

– Búcsúzni jöttem az én nyájas Rebeccámhoz, mert úgy hozta a sors, hogy most két hetet nagynénémmel töltök. Hidd el, fájdalmas nekem az elválás, de épp olyan elkerülhetetlen, mint a te mostani fáradozásod.

– Az igazat megvallva, kedvesem – felelte Rebecca –, mostanában nem hagy nyugodni a (talán oktalan) gondolat, hogy arcbőröm lerontja arcom szépségét, így, amint látod, rászoktam a fehér és piros festékre, amelynek használatát minden más esetben mélyen megvetném, hisz tudod, mennyire gyűlölöm a festészetet.

Charlotte, aki pontosan tudta, mire gondol barátnője, sokkal jobb szívű és előzékenyebb volt, semhogy megtagadja tőle azt, amire vágyik, egy bókot, és a világ legjobb barátnőiként váltak el egymástól.

Nehéz szívvel és könnyes szemmel szállt fel a leány a fényes postakocsira, amely messze vitte barátaitól és otthonától; de mély bánatában sem sejtette, milyen másképp, milyen különös módon tér majd vissza.

Amikor beért London városába, ahol Mrs. Williamson hajléka volt, az elképesztően ostoba postakocsis kijelentette, méghozzá a szégyen vagy bűntudat legcsekélyebb jele nélkül, hogy fogalma sincs, a város mely részébe menjen, hisz egy szóval sem tájékoztatták.

Charlotte, akinek jelleméről már szó esett, igyekezett mindig mindenkinek kedvére tenni, így fennhéjázás nélkül, nyájasan közölte a kocsissal, hogy hajtson a Portland Place-hez, amit az meg is tett, és Charlotte rövidesen szerető nagynénje ölelő karjában találta magát.

Alighogy letelepedtek, mindketten egy székre, szeretetteljesen, ahogy szoktak, hirtelen kinyílt az ajtó, és részben akarattal, részben gyöngeségből a bájos Charlotte lába elé omlott egy viharvert, rózsaszín kabátos, sápadt arcú, idős úr, szerelmet vallott neki, és könyörületéért esengett.

A leány képtelen volt fájdalmat okozni bárkinek, így beleegyezett, hogy a felesége lesz, mire az úriember elhagyta a szobát, és minden elcsöndesedett.

Ám nyugalmuk nem tartott soká, mert ismét nyílt az ajtó, belépett rajta egy kék kabátos, ifjú és daliás úriember, s a bájos Charlotte engedélyét kérte, hogy udvarolhasson neki.

Volt valami a második idegen megjelenésében, aminek Charlotte éppúgy nem tudott ellenállni, mint az elsőnek: magyarázatot nem talált rá, de így történt.

Miután ezért, valamint engedve természetes hajlamának, hogy mindenkinek örömet szerezzen, megígérte, hogy másnap reggel a férfi felesége lesz, az úriember távozott, a két hölgy pedig a vacsoraasztalhoz ült, s elfogyasztottak egy nyulacskát, egypár foglyot, három fácánt meg egy tucat galambot.

NEGYEDIK FEJEZET

Charlotte csak másnap reggel döbbent rá, hogy két férfival is eljegyezte magát, ám ekkor annyira felzaklatta a meggondolatlan lépés, hogy még nagyobb bűnre vetemedett, és belevetette magát egy mély patakba nagynénje parkjában, a Portland Place-en.

A víz levitte Crankhumdumberryig, ahol kihalászták és eltemették; sírjára Frederic, Elfrida és Rebecca következő sorai kerültek sírfeliratként:

Sírfelirat

Barátunk nyugszik itt, aki két férfinek

Ígérte el magát, s végül egyé se lett

Mikor drága Testét magába fogadta

Gyilkos ölelésben Portland Place Patakja

E szívszaggató és szépséges sorokat egyetlen arra járó sem olvashatta könnyhullatás nélkül, és ha a te szemedbe nem csalnak könnyet, Olvasó, nem is vagy méltó arra, hogy elolvasd őket.

Amikor megtették elhunyt barátnőjüknek e végső, fájdalmas szolgálatot, Frederic és Elfrida Roger százados és Rebecca társaságában visszatért Mrs. Fitzroyhoz, egy emberként a lábához vetették magukat, és így szóltak hozzá:

– Asszonyom! Midőn a kedves Roger százados udvarolni kezdett a nyájas Rebeccának, egyedül ön emelt kifogást frigyük ellen, a szerelmesek zsenge kora okán. E kifogás immár érvényét vesztette, hisz mióta kérésével önhöz fordult a százados, azóta elmúlt hét nap, és kimúlt a bájos Charlotte. Tehát adja beleegyezését frigyükhöz, és jutalmul öné, méghozzá örökre az öné a jobb kezemben tartott szagos üvegcse; én többé nem tartok rá igényt. Ám ha ön nem adja áldását frigyükre három napon belül, szíve vérét ontja a bal kezemben tartott tőr. Szóljon tehát, asszonyom, döntsön saját sorsa és az övék felől.

E gyöngéd, nyájas érvelés nyomán nem maradhatott el a kívánt hatás. A válasz így szólt:

– Kedves ifjú barátaim! Jogos és meggyőző érveiknek engednem kell; Rebecca, te három napon belül frigyre lépsz a századossal.

E megnyugtató szavak örömteli fogadtatásra találtak, és miután helyreállt a béke a felek közt, Roger százados könyörögve kérte Rebeccát, hogy örvendeztesse meg őket egy énekkel, az pedig, bár megjegyezte, hogy megfázott és nagyon berekedt, a következő dalt adta elő:

Dal

Piros szalagot hozott

Corydon a kis Bessnek

Amit a hajába font

S máris ő lett a legszebb

ÖTÖDIK FEJEZET

A harmadik nap estéjén Roger százados és Rebecca frigyre lépett, s a szertartás után tüstént útra keltek delizsánszon a százados buckinghamshire-i kastélyához.

Elfrida szülei, bár leghőbb vágyuk volt, hogy haláluk előtt még lássák leányukat egybekelni Frederickel, tudták, hogy gyöngéd lelke a legcsekélyebb megerőltetést is megszenvedi, és joggal feltételezték, hogy a menyegző napjának kitűzése komoly megpróbáltatás, így óvakodtak attól, hogy faggassák őt.

Teltek-múltak a hetek és a hónapok a legcsekélyebb fejlemény nélkül; a ruhák kimentek a divatból, és végül eljött hitvesével Roger százados, hogy meglátogassák Rebecca anyját, és bemutassák szépséges, tizennyolc éves leányukat.

Elfrida, aki már úgy érezte, régi ismerősei kiábrándítóan megöregedtek és megcsúnyultak, örömmel vette hírül egy olyan csinos leány érkezését, mint Eleanor, akivel szoros barátságot akart kötni.

De hamar belátta, hogy az ismeretség Eleanorral nem lesz olyan örömteli, mint remélte, hisz nem csak azt a megaláztatást kellett elszenvednie, hogy szinte öregasszonynak tekintik, elborzadva kellett látnia azt is, hogy Frederic szerelemre lobban a nyájas Rebecca leánya iránt.

Alighogy e vonzalmat megsejtette, hősies elhatározással Frederichez sietett, és közölte vele, hogy másnap házasodni akar.

Ez a kínos helyzet egy Fredericnél kevésbé bátor férfiút halálra rémített volna, ám neki szeme sem rebbent. – A fenébe is – jelentette ki határozottan –, te házasodhatsz holnap, de én nem fogok.

E válasz mélységesen elkeserítette a gyöngéd lelkű teremtést. Tüstént elájult, és többé abba se hagyta: egyik ájulásból a másikba esett.

Bár Frederic az oroszlán bátorságával nézett szembe az életét vagy szabadságát fenyegető minden veszéllyel, szíve egyébként lágy volt, mint a vaj, és amint meghallotta, milyen veszélyben forog Elfrida, máris repült hozzá, s látva, hogy jobban van, mint ő a hallottak alapján várta volna, sírig tartó frigyre lépett vele.

JACK ÉS ALICE

Tisztelettel ajánlja Francis William Austen úrnak, aki tengerészkadétként szolgál őfelsége Perseverance nevű hajóján

hűséges híve,

a Szerző

JACK ÉS ALICE

regény

ELSŐ FEJEZET

Volt egyszer Mr. Johnson vagy ötvenhárom éves; tizenkét hónap múlva ötvennégy éves lett, s ennek annyira megörült, hogy elhatározta: következő születésnapját megünnepli, álarcosbált rendez gyermekeinek és barátainak. Tehát arra a napra, amikor ötvenöt éves lett, minden szomszédjának elment a meghívó. Arrafelé nem volt sok ismerőse, csak Lady Williams, Mr. és Mrs. Jones, Charles Adams meg a három Simpson kisasszony: ők alkották Pammydiddle közösségét és az álarcosbál vendégseregét.

Mielőtt folytatnám beszámolómat az estéről, illik bemutatnom olvasómnak a Mr. Johnson ismeretségi köréhez tartozó személyeket és szereplőket.

Mr. és Mrs. Jones egyaránt magas volt és szenvedélyes, ám más tekintetben nyugodt és illedelmes. Charles Adams nyájas, művelt, elbűvölő fiatalember volt, olyan vakítóan szépséges, hogy a napba lehetett nézni, de rá nem.

A megnyerő modorú és természetű Miss Simpson egyetlen hibájául a határtalan becsvágyat lehetett felróni. A középső testvér, az irigy, gyűlölködő és rosszindulatú, külsejére nézve alacsony és kövér Sukey visszataszító látványt nyújtott. Cecilia (a legkisebb) szépségén sokat rontott kényeskedő modora.

Lady Williamsben minden erény egyesült. Az özvegy szép jövedelemmel rendelkezett, és arca őrizte még hajdani szépsége nyomait. Bár jóindulatú és igazságos volt, egyúttal nagylelkű és őszinte is, bár jámbor és jóságos, egyúttal vallásos és nyájas is, bár elegáns és szeretetre méltó, egyúttal választékos modorú és szórakoztató is.

Johnsonék szeretetteljes családja némiképp hódolt az ital és kockajáték szenvedélyének, de számos jó tulajdonsággal dicsekedhetett.

Ez a társaság gyűlt össze a Johnson Court elegáns szalonjában, és a női álarcosok közül egy kecses szultána volt a legtetszetősebb. A férfiak közül a Napot megtestesítő jelmezes keltette a legáltalánosabb csodálatot. A szeméből lövellő sugarak, akár a tündöklő égitesté, csak sokkal káprázatosabbak. Úgy vakítottak, hogy senki sem mert fél mérföldnél közelebb merészkedni hozzájuk, így ez a jelmezes kisajátította a szoba nagy részét, hisz annak mérete nem haladta meg hosszában a háromnegyed, széltében a fél mérföldet. Végül az úriember belátta, hogy sugarai zavarják az egybegyűlteket, mert kénytelenek mind a szoba egyik sarkába húzódni, ezért félig lehunyta szemét, így a társaság felismerte benne Charles Adamst, aki egyszerű, zöld kabátot viselt, és arcát nem fedte maszk.

Amikor csodálkozásuk valamelyest alábbhagyott, figyelmüket két, fergeteges szenvedéllyel közeledő fekete köpenyes alak ragadta meg, mindketten fölmagasodtak, de úgy tűnt, más tekintetben sok jó tulajdonsággal dicsekedhetnek. – Ez Mr. és Mrs. Jones – állapította meg az éles elméjű Charles. Csakugyan ők voltak.

Azt senki sem sejtette, a szultána ki lehet! Amíg így nem szólt a szépséges Flórához, aki festői pózban hevert egy díványon: – Oh, Cecilia, bárcsak valóban az lehetnék, akinek mutatom magam – mire Charles Adams tévedhetetlen lángelméje felismerte benne az elegáns, de becsvágyó Caroline Simpsont, a megszólított személyről pedig kitalálta, hogy Caroline bájos, ám kényeskedő húga, Cecilia.

Ekkor a társaság a játékasztalhoz vonult, ahol a három fekete köpönyeges (mindegyik üveggel a kezében) belemerült a játékba, ám egy Erénynek öltözött hölgy gyors léptekkel menekült a botrányos helyről, míg az Irigységet megtestesítő alacsony, kövér nőszemély a három játékos közül hol az egyiknek, hol a másiknak a homlokára telepedett. Charles Adams éppolyan találékony volt, mint mindig: hamar rájött, hogy a három játékos a Johnson család, az Irigység Sukey Simpson és az Erény Lady Williams.

Ekkor mindenki levette az álarcot, és a társaság átvonult egy másik terembe, ahol pompás lakomát fogyasztottak el, melynek végeztével a három Johnson jóvoltából szaporán járt körbe az üveg, és holtrészegen kocsizott haza mindenki, még az Erény is.

MÁSODIK FEJEZET

Pammydiddle lakosainak még három hónapig bőséges beszédtémát kínált az álarcosbál, de senkiről nem esett annyi szó, mint Charles Adamsről. Páratlan megjelenése, a szeméből lövellő sugarak, sziporkázó szelleme és a teljes összhatás oly sok ifjú hölgy szívét rabul ejtette, hogy a hat bálozó leány közül mindössze öté nem esett áldozatul neki. A boldogtalan hatodik Alice Johnson volt, az ő szíve nem tudott ellenállni a férfiú csáberejének. De mivel olvasóim talán különösnek találják, hogy egyedül az ő szívét hódította meg a sok érdem és kiválóság, amellyel ez az ifjú dicsekedhetett, tájékoztatnom kell őket, hogy a Simpson kisasszonyokat megvédte vonzerejétől a becsvágy, irigység és önimádat. Caroline nem vágyott másra, csak előkelő férjre, Sukey-ból csak irigységet váltott ki az ilyen páratlan kiválóság, nem szerelmet, Cecilia pedig annyira el volt telve magával, hogy senki más nem nyerhette el a tetszését. Ami pedig Lady Williamset és Mrs. Jonest illeti, az előbbinek több esze volt, semhogy beleszeressen valakibe, aki ennyivel fiatalabb nála, az utóbbi meg annyira szerette a férjét, hogy ilyesmi eszébe sem jutott, hiába volt szenvedélyes és magas.