Linda Castillo

A REJTŐZKÖDŐ

Linda Castillo

A REJTŐZKÖDŐ

A mű eredeti címe

The Hidden One

Text Copyright © 2022 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Beke Cz. Zsolt

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BEKE CZ. ZSOLT

A borítót horimono fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 767 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet ohiói barátaimnak, Denise Campbell Johnsonnak
és Mark O.-nak ajánlom.

Köszönöm a remek amish ebédet és a beszélgetést,
ami lángra lobbantotta egy ötlet szikráját.

Az ember a külsőt nézi, az Úr azonban a szívet.

– Sámuel I. könyve 16,7

PROLÓGUS

Mindig is tudta, hogy egyszer eljön ez a pillanat. Az ítélet napja. A számadás napja. Az igazság pillanata, ami egész felnőtt életében várt rá. Éveken át nem foglalkozott a bűntudatával. Minden egyes ébren töltött órával azt bizonygatta, hogy ő nem tett olyat, mint amit mondanak róla, és ez nem egyfajta jóvátétel. Szinte meggyőzte magát arról, hogy nem is történt semmi. Ez volt az ő igazsága, és kétségbeesetten kapaszkodott ebbe a gyenge kapocsba, mintha sejtette volna, az élete múlik rajta.

De hiába tudta átverni az ostobákat, és talán a saját lelkiismeretét is, a sorsot nem lehet rászedni. A szíve ádáz szörnye, aki elől annyi éven át menekült, végül mégis utolérte.

Nem is igazán tudta, miért egyezett bele a találkozóba. Talán valami sötét erő késztette rá, vagy pusztán a kíváncsisága, esetleg az az őrült gondolat, hogy az igazság felszabadíthatja. De egy kényszeres hazudozó mit tudhatna az igazságról? Meglehet, tényleg csak arról van szó, hogy a végére járjon, egyszer és mindenkorra lezárja a dolgot, hiszen azzal is ilyen könnyen megbékélt, hogy megérdemli, ami rá vár.

Találkozzunk a szélmalomnál! Éjfélkor. Egyedül gyere!

Két héten belül ez volt a harmadik ilyen üzenet. Egy átlagos ember nem foglalkozott volna ezekkel, kihajította volna őket a kukába. Egy ártatlan ember bevitte volna a rendőrségre. Bármilyen kétségbeesetten akart is hinni a dologban, ő nem volt átlagos, ártatlan meg aztán végképp nem. Vészjósló gondolat volt, de arra jutott, hogy szembe kell néznie ezzel a problémával. Le kell tudnia zárni a dolgot, esetleg valamit jóvá is tehetne. Aztán örökre megfeledkezhet róla.

De hogyan tudhatta meg bárki is? Hogyan deríthette ki bárki is a múltját, amikor azt alaposan elrejtette mások elől? A kérdés azonban, ami a leginkább rettegésben tartotta azóta, hogy megkapta az első rejtélyes üzenetet: hogyan emlékezhet valaki olyasmire, amit ő is szinte már elfelejtett?

Tudom, ki vagy. Tudom, mit tettél. Ismerem a titkaidat, egytől egyig.

Az üzenet már napok óta nem hagyta nyugodni. Nem volt étvágya, nem jött álom a szemére, egy pillanat nyugta sem volt. Kétségbeesetten latolgatta annak a lehetőségét, hogy csak félreértette az üzenetet vagy annak szándékát, és a ködös szavak csak arra utalnak, hogy valamikor tett vagy mondott valami apróságot, amit a közösségből valaki nem nézett jó szemmel. Lehetséges lenne, hogy valami olyat lát a szavak mögé, ami nincs is ott?

Tudom, ki vagy.

Nem, állapította meg magában, miközben végigsétált az erdő déli határán. Nem létezik, hogy félreértette volna a dolgot. Akár igaza volt, akár nem, akár valahol a kettő között, a végére kell járnia – nem hagyhatja, hogy a helyzet kicsússzon az irányítása alól –, és ezt csak egyetlen módon teheti meg.

A szél megzörgette a fák leveleit, a hideg még a kabátja alá is bekúszott. Hosszú volt az út a régi farmhoz, örült, hogy magával hozta a sétapálcáját. Hozott magával lámpást is, de nem volt rá szüksége. A dagadó hold fénye tökéletesen megvilágította a régi földutat.

Ahol az út elkanyarodott, átkelt az árkon, majd a szögesdrót kerítésre felakasztotta a pálcáját, hogy kipróbálja, mennyire erős, aztán fellépett a legalsó drótra, és átlendítette a lábát. Fájdalom hasított a térdébe, amikor földet ért a másik oldalon. Aztán a lábfejébe is. Így jár az, aki tovább él, mint kellene.

Két perccel később a távolban feltűnt a rozoga pajta és a szélmalom körvonala. Az acéllapátok a szélben úgy nyikorogtak, mintha megszállta volna őket valami. Általában szerette ezt a hangot, de ma este az időjárástól függetlenül kirázta a hideg, ahogy az acél alkatrészek egymáson elmozdultak.

– Hahó! – kiáltotta. – Van itt valaki?

De nem hallott mást, csak a turbina csikorgó zörejeit, a meglazult oldaldeszkák zörgését, a forgó szélkakast.

A lába sajgása emlékeztette arra, hogy már három kilométer van a háta mögött, mégis átkelt a füvön a toronyhoz. Nyöszörögve nekitámasztotta a botját a fakerítésnek, és letelepedett a szélmalom porladozó betonalapzatára. Fázott, sajogtak az ízületei. Összefogta magán a kabátját, zsebre tette a kezét. Úgy döntött, tíz percet hajlandó várni az éjszakai látogatójára, majd két percet ad neki, hogy összefoglalja a mondanivalóját, és közölje a szándékait. Ha nem jön el senki, akkor hazamegy, és kidobja az üzeneteket. Elfeledkezik róluk, mint annyi minden másról is elfeledkezett már az évek során.

Azt kívánta, bárcsak ne hagyta volna a konyhaasztalon a kesztyűjét meg a pipáját, ami máskor a zsebében szokott lenni, amikor megszólalt egy hang az éjszakában.

– Azt hittem, nem jössz el.

A férfi összerezzent, feltápászkodott, hunyorogva meredt bele a pajta sötétjébe. Nem kellett látnia a másik arcát, hogy tudja, ki az. A felismerés villámcsapásként hasított bele, és pengeként mélyedt a lelkébe – már ami megmaradt belőle.

– Túl öreg vagyok ahhoz, hogy ennyit sétáljak – jegyezte meg nyugodt hangon, annak ellenére, hogy a lelkében kavarogtak az érzelmek. – Különösen ilyenkor, amikor egy vénembernek már az ágyában kellene aludnia.

– És milyen az az álom?

– Akiket szeret, Ő azokat elhalmozza, jóllehet alszanak{1} – felelte a jól ismert zsoltáridézettel. – Isten minden gyermekét szereti.

Egy alak lépett elő az árnyékból. A látvány annyira megdöbbentette, hogy levegőt is alig kapott, kiment az erő a lábából. Erre aztán végképp nem számított.

– Fogalmad sincs Istenről – mondta az alak. – Csak hazudsz.

A férfi most vette észre a másik kezében a puskát, a csövét egyelőre a földre szegezte, nem tűnt fenyegetőnek, olyan volt, mint egy vadász, aki egy hosszú, vadászattal töltött napot követően fáradtan cipeli a fegyverét. A szíve ettől függetlenül hevesebben kezdett dobogni.

– Mit akarsz? – kérdezte.

Keserű nevetés előzte meg a választ.

– Azt, hogy eltakarodj.

A férfi fejében tucatnyi gondolat kavargott. Döbbenten eszmélt rá, hogy veszélyben az élete. Mintha jeges vizet fröccsentettek volna egy csupasz idegszálra, mintha valami belekapna egy törött csontba.

A látogató a férfira szegezte a puskát, az ujja a sátorvason belül, a cső szinte alig láthatóan remegett.

– Aggódom a lelkedért – suttogta.

– Én pedig a tiédért. Már ami maradt belőle. Mindketten tudjuk, hogy te nem a mennybe jutsz.

Az idős férfi elejtette a lámpást, ami zörögve hullott a földre. A búra összetört, de fel sem tűnt neki. Kapkodva vette a levegőt, felemelt kézzel hátrált.

– Ne áldozd fel az életed az életemért! Nem érek annyit.

Elsuttogott imádság szállt a széllel, ami éppen annyira rémisztő volt az éjszakában, mint egy sikoly. Hirtelen minden világos lett. A férfi megfordult, és bicegve szaladni kezdett, a karját a feje fölé tartotta, szélesre tárt száján keresztül kapkodta a levegőt. A korábban érzett fájdalom helyét átvette a félelem. Ide-oda kapkodta a tekintetét, de nem volt a közelében sem épület, sem fa. Elbotorkált a néhány méterre húzódó kerítésig. Csak abban bízhatott, hogy eljut az erdőig. Ha át tudna mászni a szögesdróton, akkor lenne esélye, később pedig ráér minden máson töprengeni.

Olyan gyorsan szaladt, ahogy csak az ízületei engedték, de úgy botladozott, mint egy idős kutya. Kétszer is megbicsaklott a lába, a karjával kapálózott, hogy ne veszítse el az egyensúlyát. Mögötte az üldözője léptei dobogtak. Hallotta, ahogy felhúzza a puskát, valamit mondott is, de azt nem értette.

Hatalmas ütés landolt a hátában, mintha egy száguldó baseball-labda csapódott volna a lapockái közé. Előrebukott, a fülében lüktetett a szívverése, teljesen összezavarodott, aztán elesett...

Az arca a talajnak csapódott, eltört az orra, de fájdalmat nem igazán érzett. Homokszemek ropogtak a fogai között. A föld hidegen simult a bőréhez, a téli álmot alvó fű a hasát karcolta. Kiköpte az egyik fogát, a nyelvével tapogatta ki a helyét. Felmérte, hogy súlyos a sérülése. Nem tudott mit kezdeni a rettegéssel. Mozdulatlanul feküdt, mintha gondolatban kívülről nézte volna magát. Miért nem tud felkelni? Miért nem tud elfutni?

Csak ekkor értette meg, hogy meglőtték, hogy komoly a sérülése, hogy vérzik, és nem tud megmozdulni. A támadója néhány lépésre állt meg tőle. A férfi fel akart nézni, hogy lássa, mi van a másik tekintetében...

– Isten nem hagy magából gúnyt űzni{2} – közölte a jól ismert hang. – Isten azt is látja a szívedben, amit mások nem.

A sebesült férfi még mondott volna valamit, de a szája megtelt, és amikor kinyitotta, sós, langyos vér folyt ki belőle a földre. A puska fekete acélja egyre közeledett. Próbált összpontosítani, de a szeme folyton fennakadt. A cső hidegen nekinyomódott a homlokának, az orrában érezte a fegyverolaj szagát.

Behunyta a szemét, a szélmalom nyikorgását, a szélkakas forgását, a fűszálak között utat találó szellő hangját hallgatta.

Fehér fény robbant a tudatában.

Újabb égzörgés.

Aztán a szélmalom elcsendesedett.

1. FEJEZET

Tizennyolc évvel később

Doyle Schlabach örült, hogy megvette az öszvéreket, pedig a dattja tavaly télen elkísérte a belleville-i lóvásárra, és próbálta lebeszélni. Belga igáslovat kell venni, érvelt, mert azok erősebbek, jobban húznak. Doyle soha nem mondott ellent neki, pláne, ha haszonállatokról volt szó, és ugyan ez a két nőstény nem volt olyan erős, mint a lótársaik, a célnak tökéletesen megfeleltek. Okos és készséges állatok voltak, és a tartásuk is jóval egyszerűbb. A tenyésztő elmondása alapján a szamár anyát egy holland igásló termékenyítette meg. Doyle úgy vélte, az egész völgyben nem volt még egy olyan állatpár, ami többet bírt volna, mint ez a kettő, miközben nem ették ki őt a vagyonából.

Doyle szénát aprított a déli szántóföldön, amit újonnan csatolt a birtokához, amikor a Duffy család földjét elárverezték. Egészen jó áron tudta megszerezni ezt a tizennégy hektáros területet. A dattja segítségével lerombolta a régi pajtát, megtisztította a földet, felszántotta, és lucernát vetett el benne. Isten bőséges tavaszi csapadékkal áldotta meg a völgyet, bőséges lett a szénatermés. Még soha nem volt ilyen sikeres éve.

A júniusi napsütés melegítette Doyle tarkóját, miközben az öszvéreket terelte a szántóföldön. A frissen vágott lucerna illata betöltötte az orrát, és már sokadjára gondolt hálával az Úrra, amiért ilyen bőséggel áldotta meg őt. Eszébe jutott az ebédje, a hamis teknősleves gondolatától összeszaladt a nyál a szájában. Megrántotta a kantárt, hogy gyorsabban haladjanak az öszvérek.

– Kumma druff! – biztatta őket a gyorsabb munkára szóban is.

A kantár zörgése összemosódott a sarló ütemes surrogásával, és az a fajta béke ölelte körül, amit csak a szántóföldi munka idézett elő benne.

Éppen elérte a földterülete határát, és már fordította volna vissza az öszvéreket, hogy az utolsó sort is learassa, amikor a sarló rúdja kőnek ütközött.

– Hóóó! – Doyle megállította az öszvéreket. – Was der schinner is letz? – mordult fel értetlenül. Mi a fene történt?

A környéken nem volt kifejezetten sziklás a talaj, de a földmunkák közben azért talált néhány nagyobb követ. Komoly problémát okozhatnak a termőföldben megbúvó szikladarabok, és Doyle-nak más sem hiányzott, mint hogy kicsorbuljon a penge.

Előrehajolt, hogy lássa a sarló alatti földet, és azonnal meg is találta a kár okozóját. Jókora darab, a színe alapján mészkőnek tippelte. Motyogva kikötötte az állatokat, behúzta a féket, lemászott, és a sarlórúd mellé térdelt. A szikladarabért nyúlt, hogy a fák közé hajítsa, de a keze megállt a levegőben, a hajszálai égnek álltak a tarkóján, amikor az ujjai végül hozzáértek.

Doyle felemelte a tárgyat, és azonnal látta, hogy nem szikla van a kezében, ahhoz túl könnyű, üreges, és a felszíne is túl sima. Lesöpörte róla a földet, és maga felé fordította. Végigfutott a hátán a hideg, amikor meglátta a fogakat, a szemüreget, az orr sötét lyukait. Doyle lelkes vadász volt, ő maga darabolta fel az állatait. Tisztában volt vele, hogyan néz ki egy állat koponyája. Nem olyan, mint amit a kezében tartott.

Doyle felpattant, elejtette a koponyát, és hátrálni kezdett, majdnem keresztülesett a sarlórúdon. Hirtelen a tudatára ébredt, hogy az árnyakkal teli erdő szomszédságában jár, amiről számtalan történetet hallott gyerekkorában. A forróság ellenére is libabőrös lett a karja. Az erős érzésre, hogy valaki figyeli, azonnal hátrafordult abba az irányba, ahol a régi pajta állt. De nem figyelte senki.

Schnell geiste, nyugtatgatta magát Doyle. Szellemek.

Remegő lábbal lépdelt hátrafelé. Nem tudta elfordítani a tekintetét a koponyáról. Visszaült a kaszálógép acélülésébe, és reszkető kézzel húzta meg a pengét felemelő kart, aztán megragadta a kantárt.

– Kumma druff! – kiáltott oda a két kancának. – Ya!

A szénával mit sem törődve vágtára sarkallta az öszvéreket.

2. FEJEZET

Szombat délelőtt élet költözik Painters Mill belvárosába, mintha felgyorsulna a hely vérkeringése. Ez az energia készteti arra az autósokat is, hogy letekert ablakkal hajtsanak végig a főutcán, miközben magukba szívják az amerikai kisvárosi hangulatot – ha pedig van idejük, akkor huszonöt centet dobnak az egyik régi parkolóórába, és a délutánt vásárlással töltik.

Kate Burkholdernek hívnak, én vagyok ebben az ékszerdobozban a rendőrfőnök. Itt születtem és nevelkedtem amishként, de tizennyolc éves koromban otthagytam a közösséget. Néhány évet a közeli Columbusban éltem, ahol összekaptam magam, leérettségiztem, majd diplomát szereztem büntetőjogból. Ezt követően a rendőrségnél kötöttem ki, és évek hosszú sora alatt megtanultam, hogyan ne legyek amish. Hiába volt ez a személyes és szakmai fejlődésem fontos időszaka, hamarosan hiányozni kezdett az otthonom.

Amikor megüresedett a rendőrfőnöki pozíció, visszajöttem. Az anabaptista vallást megtartottam, de nem tértem vissza amish gyökereimhez. Ennek sok oka van, némelyik a mai napig fáj. Dolgozom azért, hogy a családommal helyreálljon a kapcsolatom. Néhányan a közösségből a mai napig nem állnak szóba velem, de nem igazán hat meg. Painters Mill az otthonom, és mint egy jó kapcsolatért, ezért is folyamatosan dolgoznom kell.

Rendőrfőnökként a hétvégéim szabadok, hacsak nincs valami vészhelyzet, vagy nem kell helyettesítenem az egyik beosztottamat. Ma csak azért jöttem be a városba, hogy vegyek egy madárházat drága egyetlenemnek, John Tomasettinek. John az ohiói bűnügyi nyomozóiroda ügynöke, a legjobb barátom és életem szerelme. A jövő héten lesz a születésnapja. Az egyik amish asztalosnak egy itteni utcácskában van műhelye, őt bíztam meg a madáretető elkészítésével. Azt ígérte, hogy ma elkészül vele, és már alig várom, hogy hazavihessem.

Az Explorerben araszolok a Main Streeten, amikor megszólal a rendőrségi rádió.

– Szabálytalan parkolás – közli a hétvégi diszpécserem.

– Mit lehet tudni, Margaret? – csatlakozom a híváshoz.

– Main Street. Most telefonált Joe Neely, az ő boltja előtt van felfordulás.

Joe Neely üzlete az egyik legújabb a városban, a Mocha Joe’s névre hallgató helyes, bár kissé puccos kávézó, ahol talán a kelleténél többször is megfordultam.

– Összeverekedtek?

– Még nem, de Neely azt mondta, hogy sokan vitatkoznak az utcán. Nem lehet hozzáférni a parkolóhelyekhez, és valaki nem hajlandó elállni onnan.

Painters Mill a turistákból él, ha szombat délelőtt behal a forgalom, az komoly tragédia.

– Épp arrafelé járok, átveszem – ajánlom fel.

– Vettem.

A helyére illesztem a mikrofont, és már látom is az úton magam előtt a kavarodást. Felkapcsolom a fényhidat, kikerülöm az előttem haladó autót, de a forgalom nem halad. Leállítom a kocsit, és elindulok a tömeg felé. Először egy amish szekeret pillantok meg, a felszerszámozott Standardbred herélt lovak zavartan állnak a tülekedés kellős közepén. A szekér utasülésén egy szürke ruhát és organzakappot viselő nő ül, a kezében izgő-mozgó csecsemő. Jól ismerem a környék lakóinak szekereit, ez Abner Nisley és a felesége, Mary Jo tulajdonában áll. Mindketten Swartzentruberek, kilenc gyermek szülei. Abner évekig nem volt hajlandó felszerelni a lassú járműre figyelmeztető táblát, amivel megszegte az ohiói közlekedési szabályokat. Több alkalommal állítottam félre én is emiatt. A figyelmeztetéseim nem változtattak semmin, így megbüntettem, aminek az összege már meggyőzte arról, hogy kitegye a táblát, bármennyire díszesnek tartja is azt.

A szekér előtt rézsút egy ohiói rendszámú, ezüst Toyota áll. Kék farmert és feltűrt ujjú, fehér blúzt viselő nő szobrozik előtte, dühösen kiabál a telefonjába, közben hevesen gesztikulál, és szúrós szemmel figyeli a mellette álló amish férfit. Néhány járókelő a telefonjával készít videót, abban bízva, hogy a felvételük majd nagy karriert fut be a közösségi médiában.

Oldalra döntöm a fejem, hogy beszóljak a rádión, de persze nincs rajtam, mert szabadnapom van, nem viselem az egyenruhámat. Felsóhajtok, előveszem a jelvényem, és elindulok a felhajtás felé.

– Burkholder rendőrfőnök!

Jobbról Joe Neely siet felém. Lelassítok, de nem állok meg.

– Mi történt? – kérdezem.

Neely szokás szerint kávéfoltos kötényében és Mocha Joe’s feliratú baseballsapkájában lépdel mellettem. Általában nehéz kihozni a sodrából, még a reggeli csúcs idején is barátságos, amikor a koffeinre szomjazó vendégek zombi módjára állnak sorba az ajtóban. Ma reggel azonban fújtat, a hónaljnál sötétlik az inge, a szája felett izzadságcseppek ülnek.

– A szekeret húzó lovak az utcára szartak, a kombit vezető nő pedig belelépett – közli.

– Felteszem, ettől nem lett jobb a napja – motyogom, miközben utat török két bámészkodó kamasz srác között.

Joe arca megrándul.

– A nő teljesen kiakadt. Alaposan kiosztotta a fickót, aztán majdnem leharapta a fejem, amikor megkértem arra, hogy álljon arrébb a kocsijával.

– Tettlegesség történt? – kérdezem.

– Még nem fajult el a dolog, de nem lennék az amish fickó helyében.

– Nézzük, el tudom-e csitítani az indulatokat.

Otthagyom Joe-t, és átverekszem magam a tömegen. Először Abner Nisley-t pillantom meg. Az amish férfi rogyasztott térddel áll az utca közepén, a tekintetét az aszfaltra szegezi. A szokásos amish ruházatnak megfelelően szalmakalapot, sötét nadrágot, flanelinget és nadrágtartót visel. Zsebre dugta a kezét. A fehér blúzt és kék farmert viselő nő gyakorlatilag az arcába ordít, de egyelőre nem értem, hogy mit, dühös arckifejezése alapján azonban biztos, hogy nem kedves dolgokat.

A szőke hajú, kék szemű nő harminc év körüli lehet, az arca vörösen izzik. Amikor elérem a nézelődő tömeg szélét, megszólítom:

– Asszonyom... – Felmutatom a jelvényemet. – A Painters Mill-i rendőrőrs alkalmazottja vagyok. Mi a probléma?

A nő felém fordul, közben a lóra mutat.

– Az a ló teleszarta a várost! Pont ott is, ahol parkolok! – Rábök szandálba bújtatott lábfejére. – Most nézze meg, olyan lett az egész cipőm! Ez törvényellenes!

Igyekszem fintorgás nélkül ránézni a cipőre. Valószínűleg belerúgott a lótrágyába, mert jutott a lábujjai közé, sőt a művészien manikűrözött lábkörmei alá is.

– Nemrég vettem ezt a cipőt. – Összeszorított szájjal ingatja a fejét. – Gusztustalan. Az amishoknak nem kéne összetakarítaniuk maguk után? Miért nem használnak zsákokat vagy valamit arra, hogy összeszedjék a szart? Még a végén valaki elkap valamit!

Az ohiói szabályozások nem írják elő a trágyazsák használatát a lóval vontatott járművek esetében. Az amish lakta területeken néhány város és falu bevezetett hasonló intézkedéseket, de Painters Mill nincs közöttük. Mivel a nő láthatóan ideges, ezt inkább nem említem meg neki, hanem egy diplomatikusabb megoldást választok.

– A csomagtartómban van víz és papírtörlő – közlöm nyugodtan. – Sétáljunk oda a kocsimhoz, és lemossuk a cipőjét. – Felmérem, mekkora dugó alakult ki körülöttünk. – Ha esetleg visszaállna a parkolóhelyére, akkor meghívnám egy kávéra – ajánlom fel mosolyogva, de a nő nem viszonozza a gesztust.

– Most komolyan egy üveg vízzel akarja kiszúrni a szemem? Ebédre vagyok hivatalos! Nem mehetek oda szartól bűzölögve! – Heves mozdulattal Abner Nisley-re mutat. – Maga! Azonnal mossa le!

– See is weeinich ad – közli velem Abner, hogy szerinte a nőnek kicsit elment az esze.

A nő úgy néz az amish férfira, mintha valami káromkodást vágott volna a fejéhez, és cserébe ő fel akarná pofozni. A Toyota mögé szorult egyik autós rátenyerelt a dudára. Ez a jel arra, hogy ideje lezárnom a vitát, mielőtt elfajulnának a dolgok.

– Kérem, álljon be a parkolóhelyre, amíg elrendezzük a dolgot – fordulok a nő felé. – Elállja a forgalmat.

– Burkholder rendőrfőnök! Katie!

Az ismerős hangra hátrafordulok. A virágbolt tulajdonosa siet felém. Beatrice Graeff negyvenöt kilója ellenére is egy biztos pont Painters Mill belvárosában. Alacsony termetéhez őszes haj társul, kifejezetten elegánsan néz ki Dior nadrágkosztümjében és az elengedhetetlen klos kalapjában. A tömeg kettéválik. Beatrice seprűt és lapátot tart a kezében.

– Egész nyáron a lovak után takarítok – közli csak úgy. – Igazi aranybánya. A bolt mögött van komposztálóm, a tearózsák pedig alig várják, hogy egy újabb adag nitrogént kapjanak.

Mindhárman elhallgatunk, amikor az apró nő a közelünkbe ér, majd Abner kezébe nyomja a takarítóeszközöket.

– Fiatalember, megtenné, hogy összetakarít? Már nem olyan jó a térdem, mint korábban.

Az amish férfi bólint, aztán letérdel, és a lapátra söpri az ürüléket. Beatrice egy műanyag zsákot nyújt át neki.

– Öntse csak bele, elviszem mindet. – Aztán a nő cipőire pillant. – Drágám, itt az utcában van egy cipész – javasolja összevont szemöldökkel. – Mr. Shook pillanatokkal alatt megtisztítja.

Tíz perc kellett ahhoz, hogy a szekér és a kocsi eltűnjön, és a forgalom újrainduljon a Main Streeten. A Mocha Joe’s előtt állok a járdán, éppen egy sötét pörkölésű kávéból készült italt szürcsölök, amikor megcsörren a telefonom, a kijelzőn a DISZPÉCSER szó villan fel.

– Sikerült megoldania azt a szar helyzetet, főnök? – kérdezi Margaret, és látom magam előtt a mosolyát. – Úgy hallottam, hogy az a nő alaposan belelépett.

Elmosolyodok én is.

– Elhárítottuk a katasztrófát.

– Elnézést, hogy a szabadnapján zavarom, de van itt három úriember, akik beszélni szeretnének magával. Ha jól értettem, egészen Pennsylvaniából utaztak ide.

– Pennsylvaniából? Nem tudja, hogy esetleg mit szeretnének?

– Nem árulják el, csak annyit mondtak, hogy fontos, és nem szeretnének hétfőig várni. – Halkabbra fogja. – Halaszthatatlannak tűnik a dolog.

A madárházra gondolva aprót sóhajtok, és elhatározom, hogy majd később megyek el érte.

– Két perc, és ott vagyok. – Az üres papírpoharat kidobom a szemetesbe, és elindulok az Explorer felé.

A Painters Mill-i rendőrőrs egy százéves, vörös téglás épületben kapott helyet. Hiányzik belőle a város történelmi épületeire jellemző báj, télen huzatos, nyáron meg lehet benne főni, miközben megmagyarázhatatlan hangok és szagok veszik körbe az embert, amelyek jelentős része nem kifejezetten kellemes. Minden hátránya ellenére második otthonommá vált, és amikor belépek az ajtón, nem veszem észre a repedéseket a falon, az elszíneződött díszítőelemeket, az idejétmúlt bútorokat vagy az eltelt évszázad nyomát a padlón. Inkább magamba szívom a melegségét, ami független a hőmérséklettől, mert olyan emberek vesznek körül, akiket csodálok és tisztelek.

A recepciónál Margaret, a hétvégi diszpécserem fogad, a headsetje a fején, az ujjai gyorsan szaladnak a billentyűzeten, a leggyakrabban használt gombokról már lekopott a felirat. Tőlem jobbra három idősebb amish férfi ül a kanapén, feszengve az ismeretlen környezetben.

– Guder mariye! – köszönök nekik jó reggelt.

A három férfi feláll, valamilyen szinten mindegyikük mozdulatán látszik, hogy sajognak az ízületeik. Ősz hajukból és hajlott tartásukból arra következtetek, hogy mindhárman a hetvenes éveikben járnak, ha nem idősebbek. A szakállukat is gazdagon színezik ősz szálak. Fekete ruházatot viselnek, lapos karimás nemezkalapot, fehér inget, fekete zakót és nadrágot, a cipőjük nem márkás, az arckifejezésük éppen olyan gyászos, mint a ruházatuk.

A csapat legmagasabb tagja előlép, és a szemembe néz.

– Nelson Yoder vagyok, a pennsylvaniai Belleville püspöke.

Kezet fogunk.

– Lancaster megyéből? – kérdezem. El nem tudom képzelni, mi lehet az oka annak, hogy ez a három ember előzetes értesítés nélkül ennyit utazott azért, hogy velem beszélhessen.

– Kish Valley-ből – válaszolja.

Kish Valley-ről nem sokat tudok, csak annyit, hogy valahol Pennsylvania középső területén fekszik, és nem sok amish él arrafelé, de annál sokszínűbb a közösség. Töprengésem biztosan kiül az arcomra, mert az alacsony, élénkkék szemű férfi, akinek a derekán nagyjából huszonöt kilónyi súlyfelesleg ül, behúzza a nyakát, és a kezét nyújtja.

– Más néven a Kishacoquillas Valley, az állam középső részén – közli érdes hangon. – Nathan Kempf vagyok, a közösség diakónusa.

Kezet fogunk. A tenyere hűvös, a kérgessége alapján pedig kiveszi a részét a fizikai munkából. – Lancasterben már jártam, de a völgyben még nem.

– Ezt nem rójuk fel magának, Kate Burkholder – jegyzi meg vigyorogva.

Visszamosolygok. Kedves fickó.

A harmadik férfi is közelebb lép. Ő sovány, csontos testalkatú, mint egy madárijesztő, a szakálla formátlan, a két szemfoga hiányzik.

– Mahlon Barkman vagyok – mutatkozik be. – A völgy egyik lelkipásztora.

Vele is kezet fogok.

– A die alt gemee Dienerei vagyunk – teszi hozzá Yoder.

A Diener annyit tesz pennsylvaniai német nyelven, hogy ’szolga’, ezek a férfiak valóban az egyházkörzetük megválasztott tisztségviselői. A die alt gemme kifejezés pedig a régi rendre utal. Bár értek pennsylvaniai német nyelven, ez az információ nem sokat segít abban, hogy megtudjam, melyik irányzat tagjai.

– Hosszú utat tettek meg – állapítom meg.

A három férfi egyöntetűen bólogat. Zsebre dugott kézzel, rogyasztott térddel, lehajtott fejjel állnak előttem, alkalmanként Margaretre pillantanak, aki érdeklődve fülel, noha az ujjai meg nem állnak a billentyűzet felett.

– Van egy kis problémánk – közli a püspök szomorúan. – A segítségére lenne szükségünk.

Ő vezeti a csapatot, de a testbeszédük arról árulkodik, hogy mindhárman egyetértenek a küldetésük céljával, megvalósításával és azzal, hogy ebben én valahogy főszerepet fogok játszani.

– Menjünk be az irodámba! – A folyosó felé terelem őket, közben Margaretre pillantok, aki felvont szemöldökkel, értetlenséget sugalló vállvonogatással néz vissza rám.

– Nem főzne nekünk egy kávét? – kérem.

– Biztos, hogy erre van szükségük ezeknek az úriembereknek? – suttogja.

Nem tudom eldönteni, hogy komolyan kérdezi-e, de elmosolyodom. Bekísérem a három férfit az aprócska irodámba.

– Foglaljanak helyet!

Néhány perccel később, miután kerítek saját magamnak is egy széket, a három férfi a kezükben a kávéjukkal elhelyezkedik.

Belekortyolok én is a csészébe, és próbálok nem fintorogni a maróan erős ital ízétől.

– Mi szél hozta önöket Painters Millbe?

Nelson Yoder tekintete elkomorul.

– Két hónappal ezelőtt az egyik testvérünk a széna betakarítása közben emberi maradványokat talált. Kijött a rendőrség, elvitték a csontokat, hogy a gépeikkel és a vegyszereikkel megvizsgálják őket. Néhány héttel később kiderült, hogy a csontok Ananias Stoltzfushoz tartoztak.

Sem a név, sem az ügy nem ismerős, így kivárok.

– Ananias hosszú éveken át volt a közösség püspöke – veszi át a szót Kempf diakónus. – Jó püspök volt, számtalanszor tartott úrvacsorát, keresztelőt, esküvőt, és kiközösített pár embert.

Mahlon, a lelkipásztor a fejét ingatja.

– Ananias tizennyolc évvel ezelőtt nyomtalanul eltűnt. – Elhúzza a száját. – Borzalmas időszak volt mindannyiunk számára. Képzelheti, hogy a gyerekei és az unokái mennyire aggódtak... Összetört a szívük, mert senki sem tudta, mi történt vele. Persze amishként segítettünk, ahol tudtunk, kerestük mindenhol, támogattuk a családot, rengeteget imádkoztunk, de... – Az idős férfi megvonja a vállát. – Nem tért vissza közénk épségben.

A férfiak elcsendesednek. Végignézek rajtuk, látom az arcukon a gyász maradványait, ezt nem tompítja az idő, mert a friss híreknek köszönhetően élesebben, ádázabb módon lángol fel újra.

– A rendőrség kiderítette, hogy mi történt vele? – kérdeztem.

A püspök felemelte vizenyős szemét, és egyszer bólintott.

– A seriff azt mondta, hogy Ananiast lelőtték.

– Kétszer is rálőttek – egészíti ki Mahlon.

– Szóval nem vadászbalesetről vagy öngyilkosságról van szó. – Lassan ejtem ki a szavakat, tudom, hogy itt nincs vége a történetnek, és nem fog tetszeni az, amit hallani fogok.

Nathan felemeli a fejét, és a gondolataiba merülve simogatja a szakállát.

– A csontok mellett megtalálták a puskát is. Egy elöltöltős puska. A rozsdás fegyver ott hevert a földben.

– A puska a gyülekezetünk egyik tagjáé. – A püspök együttérzően néz rám. – Jonas Bowmané.

A név hallatára mintha dinamit robbanna a mellkasomban, olyan kellemetlen és fájdalmas érzés fog el. Annyira megdöbbenek, hogy egy pillanatra az az érzésem, nem hallottam tisztán a nevet.

– Jonas Bowman? – ismétlem meg, közben érzem, hogy elvörösödik az arcom. – Biztosak benne?

A három férfi egymásra néz, az az érzésem, hogy többet tudnak a Jonasszal közös múltamról, mint amennyit kellene.

– Jonas testvérünket két héttel ezelőtt letartóztatták gyilkosság vádjával – közli Mahlon fintorogva.

– Nem is hallotta? – A püspök lehajtja a fejét, és felsóhajt.

Az amish pletykák meglepően messzire elérnek, de nem akarom megosztani vele, hogy azért nem vagyok járatos az aktuális amish hírekben, mert otthagytam a közösséget, és így vannak, akik levegőnek néznek. Inkább csak a fejem ingatom.

Jól ismertem Jonas Bowmant. Az apja, Ezra lelkipásztor volt a Painters Mill-i egyházközösségben. Gyerekkoromban Jonas nem játszott komoly szerepet az életemben. Találkoztam vele az istentiszteleteken, néhányszor segített a dattomnak a farmon. Aztán ahogy egyre idősebb lettem, néha baseballoztunk, jéghokiztunk meg úsztunk a patakban. Minden megváltozott, amikor egyszer, tizenöt évesen hazavitt egy kóruseste után. Ez volt az első alkalom, hogy kísérő – vagy testvér, szülő, esetleg barátnő – nélkül utaztam egy másik fiú szekerében. Ez volt az első alkalom, hogy egyedül voltam egy fiúval. Mindannyiunk számára sok első alkalom történt azon a nyáron, némelyikre szívesen emlékszem vissza, másokra... annyira nem. Jonas akkoriban tizenkilenc éves volt, és mindketten abban a korban voltunk, amikor ez a négy év korkülönbség pont annyi volt, mintha húsz lett volna. Persze túl fiatalok voltunk ahhoz, hogy ezt megértsük.

Egy pillanat alatt összeszedem magam. Rámeredek a három férfira. A csésze ital kihűlt a kezemben, de a pulzusom a kelleténél hevesebben ver.

– Jonas tagadta, hogy bármi köze lenne az esethez? – érdeklődtem.

– Azt mondta, nem ő tette – válaszolja a püspök.

– Jonas nem szokott hazudni – teszi hozzá a diakónus.

Átgondolom, hogyan zajlik egy elöltöltős fegyver azonosítása, különösen egy olyané, ami tizennyolc éven át ki volt téve az elemeknek. A lőporral működő fegyvereken általában van sorozatszám, de a régebbi gyártmányokon ez nem egyértelmű, mint ahogy egy amish vadászpuska esetében is előfordulhat.

– A rendőrség megtalálta a töltényhüvelyeket? – vetem fel.

A három férfi alaposan átgondolja a választ, végül Mahlon Barkman válaszol:

– Azt hiszem, az egyik golyót megtalálták.

– Mi lenne az indíték?

A három férfi ismét egymásra néz.

– Volt némi ellentét Jonas és Ananias között – feleli Nathan Kempf, de aztán a lelkipásztor átveszi a szót.

– Tudja, az apja is lelkipásztor volt. Ezra vett egy traktort, miután két lova is elpusztult agyvelőgyulladásban, és ez ellenkezést szült. Ananias megelégelte, és bann alá helyezte Ezrát.

Az amishoknál ez visszatérő motívum. Ezra Bowman megszegte a szabályokat, Ananias Stoltzfus pedig megbüntette miatta.

– El is hallgattatta – teszi hozzá a püspök.

– Két héttel később Ezra hirtelen az életét vesztette. – Mahlon nagyot sóhajt. – Jonas szerint Ananias volt felelős a haláláért, azt állította, hogy a stressz végzett vele.

– Jonas egyenesen Ananiast tartotta felelősnek – egészíti ki Nathan. – Dühös volt, mindenki szeme láttára veszekedtek.

– Jonas nem megfelelően viselkedett – teszi hozzá Nelson. – Fiatal volt, forrófejű. Csak huszonegy éves. Nem hagyta annyiban.

– Mire céloz? – kérdezem.

– Tönkretette Ananias szekerét. – Nathan megvonja a vállát. – Elkapták, rendőrségi ügy lett belőle.

– Semmiség volt – jegyzi meg Mahlon.

– Két hónappal később Ananiasnak nyoma veszett – zárja le a történetet Nelson.

– A rendőrség össze tudta kötni a fegyvert Jonasszal? – érdeklődöm.

– A seriff elvitte a fegyvert Jonashoz – magyarázza a diakónus –, ő pedig beismerte, hogy az övé. – Nathan megvonja a vállát. – Másnap őrizetbe vették.

– Jonas soha nem vetemedne ilyesmire – jegyzi meg Mahlon. – Soha nem venné el egy másik ember életét.

– Ő kérte a segítségem? – kérdezem.

A püspök megrázza a fejét.

– Jonas magától sosem menne bele ilyesmibe. Nem szeretne más terhére lenni.

– Tisztában van azzal, hogy ez a nehézség is Isten tervének a része. – Kempf diakónus a másik két férfira néz. – Nem Jonas kéri a segítségét, Kate Burkholder. Hanem mi.

Nagyokat pislogok, kusza gondolataimban azt keresem, hogyan találhatnék kifogásokat, hogyan utasíthatnám vissza őket.

– Jonasnak családja van, a gondját kell viselnie a feleségének és a gyerekeinek – győzköd Nathan. – Mellette egy asztalosműhely. Ő mégis valami olyasmiért ül börtönben, amit el sem követett.

– Az angol rendőrség nem érti, hogyan működünk, nem ismerik olyan jól Jonast, mint mi. – Mahlon összeszorítja a száját. – Nem hallgatnak ránk.

– Kate Burkholder, maga rendőr – szólal meg Nathan. – Maga tisztában van a dolgainkkal, megérti a helyi törvényeket.

– De, ami még fontosabb, jól ismeri Jonas Bowmant. – Farkasszemet nézünk a püspökkel. Látom rajta, hogy remek emberismerő, a tudatossága nem hagy nyugodni, miközben a kérdéseit, az amish hagyományokhoz híven, nem fogja feltenni.

Én fordítom el először a tekintetem, ránézek az előttem heverő jegyzettömbre, firkálok valamit. Közben azzal győzködöm magam, hogy Jonas sosem lépné át a bizalmasság hallgatag határát.

– Olvastunk a Painters Millben megoldott eseteiről. Maga jó rendőr. – Nathan ezt egy biccentéssel is megerősíti. – A segítségét szeretnénk kérni.

– Van pénzünk – teszi hozzá Mahlon. – Megfizetnénk az idejét és az utazással járó költségeket is.

A férfiak elhallgatnak, mintha elfogyott volna minden, a meggyőzésemre szánt energiájuk. Egy teljes percig mindannyian némák vagyunk, csak néha hallatszik be a telefon csörgése és Margaret billentyűzetének kopogása.

Az elhangzottak kavarognak a fejemben. Egyre csak Jonasra gondolok, a srácra, akit ismertem, a férfira, akivé vált, arra az utolsó nyárra, amit együtt töltöttünk, arra, hogy mekkora hatással volt az életemre, amikor védtelen és zavarodott voltam, túl fiatal ahhoz, hogy felismerjem, egyes érzelmeknek nem lehet határt szabni, és van, amit nem lehet visszacsinálni.

Jonas karizmatikus volt, vonzó és megnyerő. Ha akart valamit, akkor attól nem lehetett eltántorítani. Semmit sem vett félvállról, legyen az a baseball, az asztalosmunka – vagy éppen valami sokkal személyesebb. Nem lehetett nem észrevenni, és olyan módon érintette meg a fiatal énemet, ahogy azt képzelni sem mertem volna. Voltak-e hibái? Nem is kérdés – mint ahogy mindannyiunknak vannak. De ezeket az emberi tökéletlenségeket kiegyensúlyozta buzgó igazságérzete és az igazságtalansággal szembeni zéró tolerancia. Hogy lehet, hogy egy ilyen fekete-fehér nézetekkel bíró valaki akár csak belekeveredik egy emberölésbe, nem beszélve arról, hogy gyanúsított?

Miközben a három férfi előadta a kérésüket, azon gondolkoztam, hogy mennyit tudhatnak a Jonashoz fűződő kapcsolatomról, hogy tudják-e, mekkora bajba keveredtünk, amikor itt töltötte a nyarat, hogy emiatt kellett elhagynia a családjuknak a Painters Mill-i közösséget, miattam kellett elköltözniük Pennsylvaniába.

– Gondolom, azzal tisztában vannak, hogy nincs semmilyen jogköröm Pennsylvaniában – közlöm.

– De ennek ellenére tudna segíteni, nem igaz? – kérdezi Yoder püspök.

Egymás után végignézek a három férfin.

– Nem tehetek sokkal többet annál, hogy körbetelefonálok, hogy megkérdezzem, hol tartanak a nyomozással.

A három férfi összenéz, a csalódottságuk mellett az arcukra van írva, hogy ők előre tudták, ez lesz a vége.

– Az éjszakát a Painters Mill-i motelben töltjük – húzza ki magát Kempf diakónus. – Holnap visszaindulunk a völgybe.

– Kate, nagyra értékelnénk, ha aludna egyet a végleges döntésére. – A püspök feláll, lassan felegyenesedik. – Nincs más, akihez fordulhatnánk.

Követem a tekintetemmel a távozó férfiakat, közben érzem, leizzadtam, mint ahogy a gyomrom is görcsbe rándult azután, hogy beléptek az irodámba.

3. FEJEZET

A legkorábbi emlékem Jonas Bowmanről az, amikor a családommal egy hideg, szeles napon korcsolyáztunk a farmunkon. Tizenegy éves voltam, és kiosontam a házból, hogy csatlakozzam a hokizni készülő testvéreimhez és még pár amish fiúhoz. Idősebbek voltak nálam, és amikor odakorcsolyáztam hozzájuk a bátyámtól, Jacobtól kölcsönkért botommal, a többiek szabályosan kizártak a játékból.

Ez nem tántorított el. Miközben két fiú a havat lapátolta el a jégről, én a tábortűz mellett üldögéltem egy fatönkön, a korcsolya a lábamra kötve, abban bízva, hogy meggondolják magukat, mert rájönnek, milyen remek játékos vagyok. Amikor már elég nagy területen letisztították a jeget, fogtam a botomat, és nekiálltam bemelegíteni. Sebesen száguldoztam az egyenetlen jégen, a botommal megsuhintottam az odaképzelt korongot, a formámra összpontosítottam, közben szemmel tartottam a srácokat, hátha az egyikük felfigyel rám. A tó túlsó partjánál Marvin Beachy, akivel együtt jártam iskolába, és csak egy évvel volt idősebb nálam, elindul felém, közben ide-oda pöckölgeti a korongját. Nem tudom, hogy mi lelt, de elvettem tőle a korongot, átvágtam a pályán, a korcsolya pengéje alól repkedtek a jégkristályok. Körülnéztem, hogy kinek passzolhatnám a korongot. A tó közepén járhattam, amikor valaki füttyentett és ujjongott. Hevesebben kezdett dobogni a szívem. Marvin is kiabált valamit, de annyira el voltam foglalva a korong megszerzésével, hogy nem volt időm rá figyelni.

– Nézzenek oda!

– Gyorsabb, mint Marvin!

Dagadt a májam a büszkeségtől. Felnevettem. Hat méterre lehettem a parttól, amikor Eddie Wevaer elgáncsolt. Esélyem sem volt arra, hogy valamivel felfogjam az esésemet, fejjel előre belerepültem egy kupac jeges hóba, elvágtam a tenyerem és a térdem, annak ellenére, hogy kesztyűt és két harisnyát viseltem.

– Így jár, aki lenyúlja a korongomat! – kiáltotta Marvin.

Kikászálódtam a hókupacból, Marvin közben visszaszerezte a korongját. Eddie Weaver gúnyolódott mellette, nagy örömmel töltötte el, hogy ő állíthatta meg a játékukat megzavaró nőt.

– A lányok nem hokiznak – tette hozzá.

– De én igen! – vágtam vissza, miután feltápászkodtam.

– Nézd meg azokat a pipaszár lábakat! – mutat rám Marvin.

– Gondolom, a karja sem vastagabb – cukkolt Eddie.

– Gyanítom, deszka mindenhol! – tette hozzá az egyik srác, akit nem ismertem korábbról.

A fiúk úgy nevettek fel, mintha ez lett volna minden idők legjobb vicce.

Fájt a térdem, bár a büszkeségemen nagyobb csorba esett, de akkor sem sírtam volna, ha a lábamat csak egy bőrcafat tartotta volna a helyén. Ezek előtt a fiúk előtt legalábbis biztosan nem. Elég csökönyös voltam ahhoz, hogy kibírjam a hazafelé vezető útig.

A tekintetemmel a testvéremet kerestem, de ő a tó túlsó partján állt, a lapátra támaszkodva figyelte az eseményeket. Abban bíztam, hogy a védelmemre kel: jól tudta, hogy vagyok olyan ügyes, mint a többi srác, legalábbis a velem egykorúakkal biztos egy szinten vagyok. De nem szólt egy szót sem.

A jeges tópartról figyeltem, ahogy a többiek bemelegítenek. A térdem még mindig sajgott, tizenegy éves lelkem dühöngött az igazságtalanság miatt. Jonas vigyorogva odakorcsolyázott hozzám, a tekintete a térdemen.

– Nem rossz egy törpétől.

– Nem vagyok törpe – vágtam vissza egy grimasz kíséretében, közben havat söpörtem le a ruhámról.

Egy ideig csak néztük a fiúkat játék közben, aztán Jonas a térdemre mutatott.

– Vérzik.

Szerettem volna megnézni a sebet, de még csak oda sem pillantottam.

– Nem fáj.

– Kemény lány vagy, igaz?

– Nagyon jó hokijátékos vagyok.

Jonas zsebkendőt húzott elő a zsebéből.

– Tessék, kösd ezt rá!

– Nem kell.

– De igen. – Elvigyorodott, aztán a szájába vette két ujját, és füttyentett. – A törpe velem van! – kiáltotta.

Azon a télen én lettem a hokizó lány, akit a testalkata és a neme ellenére sem utolsóként válogattak be a csapatba.

Jonas komoly benyomást tett megalkudni nem tudó gondolkodásomra. Gyermeki énemet teljesen lenyűgözte, hogy egy idősebb fiú kiáll mellettem, miközben a kamasszá érő részem teljesen odavolt érte. Hogy is tudhattam volna, hogy ez a csodálat és izgatottság csak a kezdet!

Ez a téli nap jut az eszembe, amikor leparkolok a Tomasettivel közös farmunk elé. Miután a három idős amish férfi elhagyta az őrs épületét, felhívtam a pennsylvaniai Belleville környékén illetékes Mifflin megyei seriffhivatalt. A seriffhelyettes, akit sikerült elérnem, nem sokat tudott az ügyről, de megerősítette mindazt, amit a három férfi elmondott. Tizennyolc évvel ezelőtt Ananias Stoltzfus püspök és Jonas Bowman között nézeteltérés alakult ki. Két hónappal később Stoltzfus eltűnt. Jonast kihallgatta a rendőrség, de nem volt elég bizonyíték ahhoz, hogy letartóztassák, az államügyész pedig nem akarta elindítani az ügyet közvetett bizonyítékok alapján.

A maradványokat két hónappal ezelőtt fedezték fel egy szántóföldön. A seriffhivatal átkutatta a területet, és egy elöltöltős puskát, valamint egy .50 kaliberes lövedéket is találtak. A fegyver régi volt, nem volt rajta sorozatszám. Amikor a fegyvert megmutatták Jonas Bowmannek, az elismerte, hogy a fegyver az övé, és azonnal le is tartóztatták.

Jonast hivatalosan szándékos emberölés vádjával vették őrizetbe, és jelenleg a Lewistownban található Mifflin Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben őrzik. Az óvadékot ötszázezer dollárban állapították meg. A tárgyalás időpontját még nem tűzték ki. Eddig senki sem fizette ki az óvadékot. Némi böngészés után az is kiderül, hogy Pennsylvaniában a szándékos emberölés akár életfogytiglannal is büntethető.

Felhívtam a büntetés-végrehajtási intézetet is, de ott kiderült, hogy a rabok nem fogadhatnak hívást, kivéve, ha az ügyvédjük vagy a nyomozásban részt vevő személy keresi őket. Megtaláltam Jonas jogi képviselőjét is, de úgy néz ki, szombaton nem fogad munkával kapcsolatos hívást.

Leparkolok Tomasetti Tahoe-ja mögött, kiveszem a madáretetőt a csomagtartóból, és elindulok a ház felé. Már majdnem eljutok a hátsó ajtóig, amikor a pajta felől zene üti meg a fülem. Az egyik tolóajtó kissé nyitva áll. Fogom a bevásárlószatyrot, és elindulok a pajta felé.

A kétszintes pajtán meglátszik az elmúlt évszázad minden egyes éve. Fellépdelek a földből kialakított rámpán, és belépek a pajtába. Tomasetti a falnak támasztott, leharcolt tömörfa ajtó mellett áll. Egy konyhaszekrény méretű bútorvázat épített fel a fal mentén, az egyik polcra egy munkáslámpát csíptetett. Fogalmam sem volt róla, hogy már ennyit haladt az elmúlt egy hétben. Azt hiszem, túl sokat dolgozom.

Leteszem a szatyrot a földre, és egy pillanatig csak figyelem őt. Kopott farmert és ócska munkáscsizmát visel. A jobb kezében mérőszalag. A bőrkesztyűje is viseltes. A farzsebéből egy sniccer lóg ki. Az ingujját az alkarja feléig felhajtotta, de a könyöke kikandikál a kiszakadt anyagon.

– Érdekes projektnek tűnik – jegyzem meg.

Tomasetti hátrapillant. Nem mosolyodik el, de látom a viszontlátás örömét a szemében, aminek hatására mosoly költözik az arcomra, mert boldog vagyok, hogy örül nekem.

– Épp időben értél haza – közli nyugodtan.

– Mihez?

Egy pár kesztyűt dob felém, amit sikeresen elkapok, aztán az ajtólap felső részére mutat.

– Íme az új munkaasztalom.

– Masszívnak tűnik. – Odaállok az ajtólap másik végéhez.

– Az állateledel-üzlet melletti ószeresnél találtam.

– Ami valakinek szemét, az másnak kincset jelenthet.

– Szerinted fel tudjuk emelni a bútorvázra? – kérdezi Tomasetti, miközben lehajol.

Én is követem a mozdulatát.

– Eddig nem találkoztam olyan ajtóval, amin ne találtam volna fogást.

Háromig számolunk, aztán megemeljük a nehéz ajtólapot, a sima felületén számtalan karcolás. Nagyokat nyögve jobbra lépünk egyet, és ráhelyezzük a vázra.

– Szép fogás, Tomasetti. – Végighúzom az ujjam a felületén.

– Pont erre gondoltam, amikor megláttam, hogy itt vagy.

Nem állom meg, hogy ne nevetéssel nyugtázzam a szavait.

– Ezt a baromságot!

Tomasetti odalép hozzám, átöleli a derekam, és megcsókol. Érzem rajta a fűrészpor, az izzadság és a reggeli aftershave illatát.

– Mi van a szatyorban, főnök?

– És én még azt hittem, be tudom csempészni, mielőtt észreveszed. – Kihúzom a füle mögé tűrt ceruzát, és a mellzsebébe dugom.

– Nincs ilyen mázlid.

A kezébe adom a szatyrot. Tisztában vagyok vele, hogy mániákus lehet a mosolyom, de nagyon szorítok, mert hirtelen óriási jelentőséget tulajdonítok annak, hogy tényleg örüljön az ajándékomnak.

– Boldog születésnapot! – mondom, de közben kényelmetlenül izzik az arcom. – Néhány nappal előre.

Tomasetti felvonja a szemöldökét, azt találgatja, mire fel a korai ajándék, de azért belenyúl a szatyorba, és kiveszi a madáretetőt. A rusztikus kézműves áru újrahasznosított faanyagból és rozsdás alumíniumzsindelyből készült, míg az ülőrudat cédrusfából faragta ki az asztalos. Az egész madáretető úgy néz ki, mint egy kétszintes pajta.

– Szép munka! – Tomasetti a munkapadra helyezi az etetőt, és hátralép, hogy megcsodálhassa.

– Egy hetembe tellett összerakni – közöltem vele fapofával.

Tomasetti szája egy kicsit megrándul, de a tekintete túlságosan is a velőmbe hatol. Ravasz férfi, tudja, hogy foglalkoztat valami. De időzíteni is remekül tud, és tisztában van vele, hogy ez nem a megfelelő alkalom a kérdezősködésre.

– Jól mutat majd a kertben – mondja végül.

– Vagy a tűzrakó hely mellett.

– Hever itt néhány acélcső. Nekem el kell mennem a barkácsboltba néhány zsák cementért. Ha kiásod a helyét, én felállítom.

Hirtelen túl fürkésznek érzem a tekintetét, odalépek a madáretetőhöz, és végighúzom a kezem a tetején.

– Ez egy bíborfecskének való ház – magyarázom. – Szeretnek nyílt területen, a fáktól távol fészket rakni, ehhez legalább hat méter magasan kell lennie a háznak. – Általában nem jár feleslegesen a szám, de most nem tudok elhallgatni.

Tomasetti is észreveszi, hogy kényelmetlenül érzem magam, a vállamra teszi a kezét, és oldalra dönti a fejét, hogy a szemembe nézhessen.

– Mi jár a fejedben?

A tekintetünk találkozik, és abban a pillanatban úgy érzem, hogy a föld megnyílik alattam. Nagyon is tudatában vagyok annak, hogy a ruha anyagán keresztül is érzem az érintése melegét. A szívem a torkomban dobog. Sokat változtunk az első találkozásunk óta. Megtanultunk bízni egymásban, szeretni egymást, és értékelni a másikat. Mégis vannak pillanatok, amikor azt érzem, nem érdemlem meg ezt az egészet, a boldogságot, ezt a mindent betöltő szeretetet.

– Azt hiszem, el kell mennem Pennsylvaniába – bököm ki.

Tomasetti arcára meglepetés ül ki.

– Egy ügy miatt?

– Nem hivatalosan.

Mesélek neki a három amish férfi látogatásáról, és összefoglalom, amit megtudtam az emberi maradványokról és Jonas Bowmanről.

– Felhívtam a Miffin megyei seriffhivatalt. Szándékos emberöléssel gyanúsítják.

– Az komoly vád. – John egy pillanatra eltöpreng. – Bowman Painters Millből származik?

– A családja igen. Jól ismertem őket fiatalabb koromban.

Tomasetti tekintetében látom, hogy tudja, hogy a történetnek itt nincs vége, hogy valamit nem mondok el neki, pedig fontos lenne. Azzal is tisztában van, hogy direkt titkolózom, de nem tudja, hogyan bírhatna szóra. Mindennek kulcsa az időzítés, és hálás vagyok, hogy Tomasettinek ez a vérében van.

– Jóban voltatok? – kérdezi.

Rámeredek, közben ostobán érzem magam, mert a szívem túl hevesen ver, az arcom felizzik. Kényelmetlen, körülírhatatlan érzés szorítja össze a gyomrom. Túlreagálom a dolgot. Egy emberöltő telt el azóta, ami Jonas és közöttem történt. Gyerekek voltunk, fékevesztett tinédzserek. Akkoriban igyekeztem feldolgozni annak a borzalmát, hogy az amish szomszédunk, Daniel Lapp tizennégy éves koromban megerőszakolt. Mindezek ellenére sokat jelentett az a néhány hónap, amit Jonasszal töltöttem. Látom Tomasetti arcán, hogy erre ő is rájött.

– Igen – felelem végül.

Tomasetti mintha képtelen lenne elfordítani a fejét, a tekintete belülről éget. Nem tudom, miért nem mondom el a részleteket. Tudom, hogy most nem fogja feltenni a következő kérdést, ami ott lebeg kettőnk között.

Mennyire jóban?

– Szerinted ő tette? – kérdezi inkább.

– Az a srác, akit ismertem? Nem, ő jó amish fiú volt. A mai napig az. – Megvonom a vállam. – Ugyanakkor mindketten tudjuk, hogy az emberek megváltozhatnak. Szóval fogalmam sincs.

– Mikor találkoztál vele utoljára?

– Három évvel előttem hagyta itt Painters Millt. Elköltözött a családja, ő pedig velük tartott. – Azt nem említem meg, hogy mindez a püspök kérésére történt, és én voltam az oka.

Tomasetti bonyolult ember. Filozófusalkat, a végletekig őszinte, és nem ismerek nála okosabbat. Az erősségei ellenére azonban ő is emberből van. Még mindig nem dolgozta fel teljesen azt, hogy hat évvel ezelőtt a feleségét és a gyerekeit meggyilkolták – egy ilyen veszteség egy gyengébb embert teljesen kicsinált volna. Egy dolog azonban biztos: a helyén van az önbizalma.

– Nekem úgy tűnik, szüksége van a segítségedre – mondja egy pillanatnyi csendet követően.

– Magam is azt hiszem.

– Mennyi időre mész el?

– Csak pár napra. – Megvonom a vállam. – Talán egy hétre.

Tomasetti ránéz a munkaasztalon álló etetőre, aztán sóhajtozva felém fordul.

– Akkor úgy néz ki, egyedül kell felállítanom ezt a madáretetőt.

Megsimítom az arcát.

– Bocs, hogy kihagyom a születésnapod.

– Amúgy is arra gondoltam, hogy idén nem tartom meg. Talán lesz esélyed utolérni.

Felnevetek.

– Majd meglátjuk.

Tomasetti elkomolyodik, és hosszan, gondterhelten végigmér.

– Ugye szólsz, ha valamiben a segítségedre lehetek?

– Ezt te is tudod. – Megfogom a kezét. – Csak hétfőn indulok, szóval miénk a hétvége hátralévő része. Keressük meg azokat a csöveket, és állítsuk fel a madáretetőt!

– Szóval akkor kiásod a helyét?

– Arról ne is álmodj!

Ritkán fordul elő, hogy soron kívül hívom össze a csapatomat. Painters Mill egy csendes kisváros. Kis létszámú az őrs, legtöbbször szomszédok közötti nézeteltéréseket vagy kocsmai verekedéseket kell lecsendesítenünk, családi erőszakhoz vagy gyorshajtókhoz vonulunk ki, illetve eltévedt állatokat kell visszaterelnünk a gazdáikhoz. Nem az a fékevesztett rendőri munka, de a kollégáim jól képzettek, és profin végzik a munkájukat. Ma reggel mindenkivel közölnöm kell, hogy pár napig távol leszek, de ehhez elengedhetetlen, hogy az őrsön minden a legnagyobb rendben menjen. A legtapasztaltabb, főállású rendőröm, Rupert Maddox, azaz Glock helyettesít, amíg távol vagyok.

Az utolsó estét pakolással töltöm, közben az interneten és a bűnüldöző szervek adatbázisaiban kutatok információ után Ananias Stoltzfus tizennyolc évvel ezelőtti eltűnésével kapcsolatban. Az ügy döglött, nem találok róla sok használható infót. A Mifflin megyei seriffhivatal seriffhelyettese sem tudott sokat segíteni. Sem a seriff, sem az államügyész nem hívott vissza – jó, végtére is hétvége van –, de ez is arra figyelmeztet, hogy nemcsak civilként, hanem kívülállóként vizsgálódom majd. Pennsylvaniában nincsenek rendőrségi kapcsolataim, az erőforrásaim szűkösek, a csapat hiányáról nem is beszélve. Bár nem számítok arra, hogy ez gond lenne. Belleville még Painters Millnél is kisebb, a bűnelkövetési rátája extrém alacsony. Stoltzfus eltűnése óta egyetlen gyilkosságot sem követtek el.

Tomasettivel a tűzrakó hely közelében, félúton a ház és a kerti tó között, felállítottuk a madárházat. Be kell vallanom, remekül néz ki. Minden percet együtt töltöttünk, de így is elkalandoztak a gondolataim. Túl sokat töprengek Jonason, a fiún, akit valaha ismertem, azt találgatom, vajon milyen ember lett belőle, vajon hasonlít-e arra, akit egykor megismertem.

Hétfő reggel van, alig múlt hét óra, az irodámban összerakom a jegyzeteimet a nagyjából negyedórás megbeszéléshez. A bőröndöm már az Explorer hátuljában vár, és abban bízom, hogy egy órán belül el is tudok indulni. Tomasetti már most hiányzik.

– Főnök...

Mona Kurtz áll az irodám ajtajában. Ő volt az éjszakás rendőr, mégis olyan frissnek tűnik, mint aki képes lenne végigcsinálni a mai napot is. Éveken át ő volt a diszpécserem, közben lediplomázott büntető igazságszolgáltatásból, megtanult mindent a rendőrségi munkáról, a csapat többi tagja segítségével pedig a megfelelő kiképzést és tapasztalatot is megszerezte. Most ő Painters Mill első női járőre.

– A csapat a karámban – közli.

– Hozom a billogot. – Felállok, megragadom a bögrémet, és követem őt a szekrény méretű eligazítóba.

Megállok az ajtóban, végignézek a csapatomon, és próbálok nem tudomást venni az elégedettségemről. A nekem dolgozó férfiakhoz és nőkhöz szigorúan szakmai kapcsolat fűz, leszámítva egy-egy babaváró bulit vagy valamilyen sikert ünneplő ebédet, nem tartom velük a kapcsolatot a munkahelyemen kívül. Rendőrfőnökként mindig is fontosnak éreztem, hogy ezt a határvonalat megtartsam. Ugyanakkor ez a hozzáállás egy szemernyit sem vesz el abból, hogy mennyire kedvelem és tisztelem őket. Mindannyian egy közösség tagjai vagyunk, és amikor ilyen szorosan dolgozunk együtt, nincs szükség arra, hogy ezt a kapcsolatot folyamatosan szóban is megerősítsük, mert érezzük, amikor szükség van rá, és tudjuk, hogy számíthatunk egymásra.

Roland Shumaker, azaz Pickles a legidősebb rendőr a csapatomban. Közel jár a nyolcvanhoz, bár ezt ő maga nem ismerné be. Ha esetleg rákérdez valaki a korára, akkor vagy egy bődületes hazugságot hall, esetleg tömören elküldi az illetőt melegebb éghajlatra. Már ötven éve szolgál a rendőrség kötelékében. Fiatalabb korában a kábítószer-bűnözés elleni osztály beépített zsarujaként Holmes megye történetének legnagyobb drogfogása fűződik a nevéhez, számtalan rosszfiú került a rácsok mögé neki köszönhetően. Pickles az egyetlen járőr, aki részmunkaidőben dolgozik. Heti tizenöt órában veszi fel a szolgálatot, általában az iskola előtti zebrára vigyáz, illetve amerikaifoci-meccsek idején segít be. Köztudott róla, hogy néha elszundít a járőrautóban, és amikor nem látja senki, rágyújt egy cigire. Tavaly ősszel elesett, és egy hónapon keresztül próbálta leplezni a bicegését. Lehet, hogy az évei száma egyre gyarapodik, de nagy hiba lenne alábecsülni őt. Hűséges juhászkutya, aki az életét adná a nyájáért, és az utolsó leheletéig küzdene a farkasok ellen.

Pickles mellett Skid, vagyis Chuck Skidmore szorongatja a Mocha Joe’s elviteles kávéspoharát. Ő az őrs ügyeletes okostojása, ezt a címet büszkén viseli, és ugyan egyikünk sem vallaná be, de talán a kelleténél jobban értékeljük a humorát. Jó zsaru, laza természettel és kiváló érzékkel ahhoz, hogy a legfeszültebb helyzeteket is sikeresen tompítsa.

Glock az asztalfőn ül, a telefonján mutat valamilyen képet Monának. Az arcát betöltő mosoly alapján a gyerekekről készülhetett a fotó. Glock egykor a haditengerészetnél szolgált, több évet töltött Afganisztánban, most pedig tisztes családapa, és az első afrikai-amerikai, aki Painters Mill lakóinak biztonságát szavatolja. Remek ember, és nagy örömmel tölt el, hogy nem sokkal a rendőrfőnöki kinevezésem óta a csapatom kötelékében tudhatom.

T. J. Banks mindössze huszonnyolc éves, egyedülálló, de aktív és drámában gazdag szerelmi életet él, ami miatt persze komolyan oltogatják a kollégák. Ő volt a rangidős zöldfülű, amíg Mona meg nem érkezett közénk. Sokat fejlődött, és rengeteg hasznos tapasztalatot szerzett a járőrözés során. Megbízható rendőr, komoly jövő áll előtte.

Megkocogtatom a tollammal a bögrémet, hogy jelezzem, kezdetét veszi a megbeszélés.

– Köszönöm, hogy mindenki be tudott jönni ezen a korai órán.

Skid a magasba emeli a kávéscsészéjét.

– Semmi gond, főnök! Egyedül T. J. panaszkodott, mert nem jutott neki nyolc óra alvás.

– Mert már megint éjszakázott – motyogja Pickles.

T. J. kihúzza magát, sikerült megragadni a figyelmét.

– Köszönjük ezt az áldozatot, T. J. – fordulok felé.

Undort színlelve felsóhajt, mire a helyiség nevetésben tör ki.

– Néhány napra el kell utaznom a városból, és előtte szerettem volna egyeztetni mindannyiukkal. Jelentést kérek.

– Főnök...

A helyiség ajtajában Margaret bukkan fel, úgy jelentkezik, mint egy diák, akinek halaszthatatlan kérése van. Mellette Lois, a délelőttös diszpécser már a fejére illesztette a fejhallgatót, felkészülten várja a bejövő hívásokat.

– Jó lenne, ha az őrs venne egy új kávégépet – közli Margaret. – A látogatóink jelentős része arra panaszkodik, hogy ihatatlan a kávé.

Kuncogás hallatszik az asztal mellől. Glock felvonja a szemöldökét.

– Szerintem kínáljuk meg Auggie-t ezzel a kávéval – jelenti ki a polgármesterre célozva. – Lehet, hogy sokkal bőkezűbb lenne a támogatása.

– De mire fogunk panaszkodni, ha nem a kávéra? – veti fel Skid.

– Szerintem a kávéval nincs semmi baj – dohogja Pickles.

– Írja meg a kérelmet! – fordulok Margaret felé. – Nézze meg, mennyibe kerül három különböző kávégép! A többit intézem.

– Értettem.

A jegyzeteimre pillantok.

– A polgármester arról tájékoztatott, hogy vandálok firkálták össze a Tuscawaras hidat. Fokozott járőrözésre van arrafelé szükség. – Picklesre nézek. – Ha van szabad ideje, örömmel vennénk, ha heti pár órában be tudna segíteni.

Az idős férfi nem válaszol azonnal, kissé kidülleszti a mellkasát.

– Nem is vágyom másra, mint hogy megszorongassam azokat a festékszipákoló anyaszomorítókat.

– Ráadásul Clarice is boldog lesz – jegyzi meg Skid Pickles feleségére célozva, aki panaszkodni szokott, ha a férfi sok időt tölt otthon.

Ismét felnevet a csapat.

– Maga a főnök, amíg távol vagyok – fordulok Glockhoz.

– Értettem – feleli tisztelegve.

– Azért ne szállj el tőle! – motyogja Skid.

– Üzleti ügy vagy nyaralás, főnök? – érdeklődik Mona, egyáltalán nem indiszkrét módon.

– Egy kicsit mindkettő. – Összefoglalom nekik röviden a belleville-i esetet, leginkább azért, hogy megelőzzem a további kérdéseket és az esetleges pletykákat. – Ha valaki kérdezi, akkor nyaralni vagyok. – Körülnézek, és most először érzem azt, hogy nem akarok elmenni, hogy a felelősség, amit így magamra vállalok, valahogy nem helyénvaló.

– Telefonon bármikor elérhető vagyok – közlöm a csapatommal. – Keressenek nyugodtan bármikor, bármilyen apróság merülne is fel.

Ezzel pedig lezárom a megbeszélést.

{1} Zsolt 127,2. A kötetben szereplő bibliai idézeteket a Szent István Társulat fordításában közöljük. – A szerk.

{2} Gal 6,7.