Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

UTÓSZÓ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hevesi Lajos

JELKY ANDRÁS KALANDJAI

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-142-2 EPUB
ISBN 978-963-678-143-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
Die Abenteuer des András Jelky
in drei Erdteilen

első kiadás:
1872

az elektronikus változat az 1879. évi,
módosított kiadás alapján készült

a borító ismeretlen művésznek az Indiai Óceán Szent Pál szigete
előtt vitorlázó Novara osztrák fregattot ábrázoló, 1857-ben készült
metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

amelyben Jelky András elbúcsúzik szülővárosától,
és elindul a nagyvilágba

1754 esztendejének egy szép nyári napján sokan elcsodálkoztak Baja városában, vajon mért füstölög naphosszat olyan bodoran Jelky István szabómester házának a kéménye. Fűtenek talán odabenn? Ilyesmit képzelni se lehetett, hiszen nyaranta Baján is a nap gondoskodik a fűtésről, akárcsak egyebütt a széles világon; a kíváncsi szomszédság nem is gondolt hát mást, úgy kell lennie a dolognak, hogy Jelkyéknél nagyban sütnek-főznek.

Igen ám, de miért sütnek-főznek, amikor se ünnep, se névnap, se lakodalom? Nénémasszonyék végig az utcában egymásnak adogatták a kérdést, míg aztán végül nem győzhették tovább, hogy tudatlanságban maradjanak, és délután egypáran beállítottak hírhallani a szabómester házába. Jöttek is a hírek azon nyomban, futottak, keringtek, szaporodtak, hogy Jelkyéknél fenekestül felfordult a világ, hogy a konyha már színültig telis-tele van frissen sült fehér cipóval, töpörtyűs pogácsával, kenyérbe sütött sódarral, a teremtő tudja, mi minden jóval.

Mire leszállt az este, az is kitudódott, hogy az öreg Jelky István második fia, keresztnevén András, elhagyja holnap reggel a szülői házat, el a szülővárosát, és elmegy messze-messze, talán még a tengeren is túlra, világot látni, az a sok malac, liba, sódar, pogácsa pedig nem egyéb, hanem az útravaló.

- Nem lehet az! - hitetlenkedett a hírek hallatára egyik-másik néne. - Világot látni? Hiszen gyerek a kis Andris! Még tizenhat esztendős sincsen!

- Hogyne volna tizenhat! - vágta el a találgatásokat az öreg Mindentudó Dorka néni, rosszalló fejcsóválással a mások kurta emlékezetén. - Több is hárommal! Hiszen a nagy árvízkor született, mikor a Duna vize itt sétált, ni, az utcánkban! Annak pedig éppen most, Mihály-napkor lesz tizenkilenc esztendeje.

Erre aztán senki sem mondhatott egyebet, mert az öreg Dorka néninek az írásnál is többet ért a szava. Az öreg nénék elgondolkoztak az idő múlásán, képzeletben maguk elé állították a szabómester barna hajú, vidám szemű fiát, és eldöntötték magukban megnyugvással, hogy ha már egy híján húszesztendős a fiú, hadd menjen hát világot látni.

A szabómester házában ezalatt összegyűltek és vacsorához ültek a család legjobb barátai. Az öreg Jelky Istvánt mindenki ismerte és becsülte a városban. Tisztelték-becsülték nem holmi kutyabőrért, hanem ami többet ért a nemesi címereknél: emberségéért, szorgalmáért, munkás életéért. Takaros házát, háza körül gyümölcsösét, jól megművelt kis gazdaságát nem az ősök hagyták rá, hogy maga csak pazaroljon a készből. Két kezének a munkájával, műhelyének jó hírnevével Jelky István maga szerezte meg, amire magának és családjának szüksége volt; városának így lett megbecsült polgára.

A dúsan megrakott asztalnál ezen az estén is ott ült a szabómester házában a város öreg tiszteletese, mellette meg a termetes kántor uram, akitől a kis Andris, mikor még tényleg kicsi volt, annyi szép régi magyar dalt megtanult. Az asztal másik oldalán Sovánka uram, a nevéhez méltóan vékony csontú iskolamester emelgette áldomásra a poharat. Az iskolában ő tanította meg Andrást az írás-olvasás tudományára, és mert fiatalabb korában maga is hetedhét országot bejárt, messzi világokról, csodálatos városokról azóta is sokat mesélt egykori tanítványának.

Vígan folyt a vacsora, egyedül a csendes, ősz hajú háziasszony, András édesanyja nem tudott osztozni a jókedvben, és egyszer-egyszer úgy nekibúsulta magát, hogy jóízű mondásaival még a kántor uram is alig tudott mosolyt csalni az arcára. Hogyne búsult volna, mikor a nagyobbik fia után, aki már tíz éve ott ragadt Bécs városában, most a kisebbiket is szárnyára kell engednie?! Ki tudja, a kisebbik visszatalál-e majd a szülői házhoz? Ezen bánkódott az idős mesterasszony, ha egy-egy pillanatra magára maradhatott gondolataival.

Hanem az este hősének, a mi Andrásunknak annál vidámabban ragyogott az arca.

- Sose féltsen engem, kedves édesanyám - karolta át szelíden az édesanyja vállát. - Lehet az a Bécs akármilyen nagy, nem veszek én el benne! Majd vigyáz rám Jóska bátyám, meg aztán... Hiszen magam is vigyázok magamra!

Az öreg Jelky István elégedetten nézett a fiára.

- Úgy van, fiam - mondta komoly, elgondolkodó hangon -, segíts magadon, az isten is úgy segít... Látod, mindig ezt mondtam én is, mióta csak kinőttem a gyereksorból. Ahogy felcseperedtem, nem ültem én sem a kuckóba, de akármennyit hányt-vetett is a sors, nem bántam én azt meg!... Hej, mikor gránátos lettem a nagy Eugénius herceg[1] seregében, az volt csak a világ! Fél Európát bejártuk, Taliánországot,[2] Franciaországot, még Párizs városa alá is ellátogattunk, Lajos király őfelségének akár tetszett a vizit, akár nem... Aztán Pétervárad, Temesvár, hány meg hány csata, míg a törököt végképp kivertük a haza földjéről, hogy be se tette ide azóta a lábát!

András ismerte már sorra a nagy csaták történetét, édesapja hogy harcolta végig az utolsó török háborúkat, de valahányszor szóba kerültek a régi, hősi harcok, édesapja szavait mindig kigyúlt szemmel hallgatta. Tekintete most egy pillanatra a szoba sarkába tévedt, rézcifrázatú hüvelyben édesapjának ott függött a kardja, már sok-sok éve nyugodalmasan, mert a vitéz szablya becsülettel megszolgálta a nyugalmat.

- Bizony - folytatta csendesen a szabómester -, veszedelmes idők jártak akkoriban, volt bennük elegendő részem, de ahogyan tőlem telt, megálltam a helyemet. Aztán, hogy visszatérhettem ide, a szülőföldemre, azon voltam mindig, hogy a mesterségemben is jól munkálkodjam. Családomnak gondját viseltem, két fiamat becsülettel felneveltem, és nem is hiába, mert szabómester lesz utánam mind a kettő, olyan szabómester, hogy ne legyen különb itthon egész Bács megyében!

Az öreg Jelky István elhallgatott egy percre, aztán a fiára fordította tekintetét.

- Jóska bátyád ott ragadt Bécsben a németek között, mert megtették császári ruhatári szabómesternek. Bánkódtam egy kicsit miatta, de hát isten neki, hadd maradjon, legalább Bécsben is megmutatja valaki, mit tud a magyar mesterember. De veled, András fiam, az a szándékom, hogy két-három évig gyarapítsd magad Jóska bátyád mellett a mesterségben, aztán térj haza, vedd át az én műhelyemet, folytasd az én munkámat, mert nagy szükség van ám itthon minden jó mesteremberre.

András megnyugvással fogadta édesapja akaratát, és csendben elmondott ígéretével - hogy visszatér majd a szülői házba - szomorkodó édesanyját is jobb kedvre derítette. A vendégek is helyeselték a szülői szándékot és a fiú komoly ígéretét, aztán elbeszélgettek, és Andrásnak az útra tanácsokat adtak. Közben jócskán eljárt az idő. Az öreg tiszteletes, amikor véletlenül eszébe jutott, és megnézte szörnyű nagy, félfontos zsebóráját, vette észre, hogy éjfél is elmúlt és jó lenne hazafelé indulni.

Magához ölelte hát Andrást, és még egyszer a lelkére kötötte, hogy soha, semmiért el ne hagyja a becsület útját, majd kántor uram is megölelte a fiút, és útravaló emlékül egy könyvecskét adott neki, amelybe szép kerek betűkkel maga írta bele a legszebb magyar dalokat. Sovánka uram pedig haza se ment ezen az éjszakán, hanem kedves tanítványa kamrájában heveredett le egy báránybőrös bundára.

Nem sok idő kellett hozzá, és Jelky István házának kihunytak az ablakai.

Hanem azért nem aludt ám mindenki odabenn az elcsöndesült szobákban. Az öreg szabómestert nehezen tudta elnyomni az álom, a mesterné asszony pedig egész éjjel le nem hunyta a szemét: kedves, derék fiára, hosszú útjára, jövendőjére gondolt szüntelenül.

Eljön mindjárt a reggel, elválnak, elszakadnak egymástól, mikor láthatja, mikor ölelheti újra a szívére?

Aztán a mi Andrásunk is - pedig máskor ugyancsak mélyen szokott aludni - egész éjszaka furcsábbnál furcsább álmokkal vesződött. Álmodott messze tengerekről, csodálatos nagy hajókról, aztán távoli világrészek jelentek meg előtte, ahogyan hallott, olvasott róluk, félelmetes fenevadakkal viaskodott, és önmagát is látta, hol mint ágrólszakadt vándort, hol mint hatalmas hadvezért, ahogy városok jönnek hozzá követségbe, aztán egyszerre mintha ismét a tengeren volna, úszott, úszott a végtelen vízben, rátámadt egy óriási cápa, kitátotta rettenetes nagy száját, megragadta fogával a vállát, és biztosan be is kapta volna, ha fel nem ébred a legválságosabb pillanatban.

- Andris!... Andris!... Felkelt a nap, keljünk fel mi is!

Ahogy a szemét felnyitotta, megkönnyebbülten felnevetett, mert valaki tényleg fogta a vállát, szerencsére nem a rettenetes cápa, hanem a sokkal jobb lelkű Sovánka uram. És igaza is volt Sovánka uramnak, mert a nap már nemcsak, hogy felkelt, hanem fel is sétált szépen égi pályájára.

András rögtön talpon termett, és nem telt bele egy fél óra, készen állott az indulásra. Az udvaron is megmozdult az élet, a tehenek akkor ballagtak a legelőre. A nyurga gémeskút mellett lovak szürcsölték a jó hűs reggeli vizet, ott állt mellettük András édesapja, akkor gyújtott rá éppen a legelső pipadohányra.

A ház tornácán édesanyja vizsgálgatta a hátibatyut, vajon a szíjakat jól tartják-e a nagy sárgaréz csatok, és látnivalóan nagy érdeklődéssel nézegette a degesz hátipoggyászt az öreg Lompos is, a ház hűséges komondora.

Nemsokára reggelihez ültek mindannyian, aztán elérkezett a búcsúzás nehéz pillanata. Az édesanyának, bár nem akarta volna, szaporán megeredt a könnye, és mintha valami az öreg Jelky Istvánnak is elfátyolozta volna a szemét, ahogyan kisebbik gyermekét útjára bocsátotta.

- Itt van, fiam, három aranypénz - mondta az öreg szabómester. - Légy takarékos, útravalónak elég lesz Bécsig. Jóska bátyádékat tisztelem, és azt üzenem neki, műhelyéről, munkájáról soha rosszat ne halljak...

Ennyit mondott csendes szóval, és megölelte, megcsókolta a fiát. Aztán az édesanyja ölelte magához Andrást, és egy kis erszénykét csúsztatott a kezébe. András keze kerek, nehéz valamiket érzett az erszénykében - azok is voltak abban, nagy, nehéz ezüsttallérok.

Föltette süvegét, hátára vette poggyászát, vándorbotját jól megszorította, és Sovánka uram kíséretében, könnyes szemmel elhagyta a szülői házat. Szívét olyan nehéznek érezte, hogy ha nem szégyellte volna, eldobja a botját, lerakja a batyuját, és ki sem nyitja maga előtt az udvar fakilincses kapuját.

Amint elérte az utca végét, még egyszer visszafordult. Szülei a kapuból néztek utána, édesanyja fehér kendőjét lobogtatta utolsó üdvözletül, és ez a fehér kendő sokáig ott repkedett még András szeme előtt, hogy néha-néha évek múlva is maga előtt lássa életének nem sejtett útjain...

András és az iskolamester nemsokára már az országúton ballagtak. Ott baktatott utánuk csendesen az öreg Lompos, hadd kísérje el egy darabon ő is a kisebbik gazdáját. Együtt nőttek fel, mindketten a huszadik esztendejükbe fordulnak, Lompost mégis mindenki az öreg Lomposnak hívta, Andrást pedig a fiatal Jelkynek. Hát ilyen igazságtalanok az emberek...

András és a kísérője csendesen haladtak, egy ideig nem esett szó közöttük, mígnem az iskolamester, hogy elterelje a fiú szomorú gondolatait, megtörte a hallgatást.

- No, kedves András öcsém - mondta egy pillanatra megállapodva -, én is szántam ám neked valamit emlékül. Hasznos lehet a számodra, ha már így nekieredtél a világnak.

Négyrét összehajtott, kemény táblájú papírholmit húzott elő a zsebéből, kívülről nézve nem látszott azon semmiféle írás, de azért András ráismert azonnal. Hogyne ismerte volna Sovánka uram nagy Mercator-térképét, hiszen iskolás korában ő is ebből tanulta meg tanítója ujjmutatása nyomán a legkedvesebb tudományt, a földrajzot. András még azt is jól tudta, hogy a becses jószágot Németalföldről hozta magával az iskolamester, amikor hosszú bolyongás után visszatért Magyarországra.

Nagy volt hát András öröme, hogy ilyen tudós kalauzt vihet magával az útra, nyakába borult kedves tanítómesterének, és meghatottan tett ígéretet, hogy bárhová vetődjék vándorlásában, a térképet nem veszti el soha.

Így haladtak még egy jó darabon tovább: csendes beszélgetésben a két ember, hallgatagon az öreg Lompos, míg végül elérkeztek egy régi, mohával lepett négyszögletű kőhöz, amely Baja város földjeinek határát jelezte.

- András öcsém - állt meg a határkőnél az iskolamester -, itt most már el kell válnunk. Az idő is lejárt, ha vissza nem fordulok, még engem rónak fel hiányzónak a gyerekeim... Isten áldjon meg, fiam!

András fiatal szeme nem állta meg sírás nélkül a búcsút, szerette volna méltóan megköszönni tanítója sok jóságát, de nem jött szó a nyelvére.

- Nono, fiam... - szorította meg az iskolamester András jobbját, aztán gyorsan megfordult, és hogy ne szomorítsa tovább magát s a fiút, hosszú lépteivel megindult egyenest vissza a városba. András ott állt még egy pillanatig a mohos határkőnél, aztán nekieredt ő is sebesen az országútnak.

Szegény öreg Lompos, csak ő maradt egyhelyben, és váltig azon töprenkedett: most már mitévő legyen? Kisebbik gazdáját kövesse-e, vagy a hazafelé iparkodó iskolamestert? Tétovázásában szomorúan tekintett András után, de aztán okosan számba vette hajlott korának csekély erejét, és nehézkes baktatással az iskolamester után szabta az útját.

[1] Savoyai Jenő, akinek nagy része volt abban, hogy a török hódítókat sikerült végképp kiűzni hazánk földjéről.

[2] Az Itáliai-félsziget elnevezése a régi magyar nyelvben; ma Olaszország.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben Jelky András megérkezik Bécs városába, tanul,
dolgozik, álmodozik, és végül ismét nagy útra készül

Három hétig gyalogolt András erdőkön-mezőkön, hegyeken-völgyeken keresztül, egyenesen északnyugatnak. Szülővárosának beláthatatlan rónaságát lassanként a Dunántúl szelíd dombjai váltották fel. Sokáig vándorolt a Balaton hatalmas, csodálatos kék tükre szélén, aztán zöldellő hegyhátak, sziklás hegysüvegek között vezetett az útja, amilyeneket sose látott eddig; így haladt nap nap után a messzi nagyváros felé.

Vándorlásában nem sokat bolygatta sem az édesapjától kapott három aranyat, sem pedig édesanyjának kerék nagyságú ezüsttallérjait. Három hét alatt alig költött többet egyetlen húszasnál, azt sem egyébre, hanem egy kiskosárnyi aranysárga körtére a dombóvári piacon meg batyuja szíjának megvarratására Sopron városában. Nem is költhetett volna többet, hiszen nem kívánkozott sem vendégfogadóba, sem rézkürtös postakocsiba, meg aztán nem is szorult rá egyikre sem.

A munkásemberek mindenütt jó szívvel segítették egymást, Andrásban meg különösen megbecsülték a tudása gyarapításán fáradozó iparost. Ha esténként betért egy-egy paraszti vagy iparosházba, mindig szorítottak neki helyet a búbos kemence padkáján, vagy a ház tornácában vetették meg friss illatú szénából az ágyát. Útközben meg bátran felülhetett akármelyik szekérre, és amíg egy irányban tartott vendéglátó gazdájával, elbeszélgettek csendesen, ki-ki a maga városáról, falujáról, családjáról.

Hanem a harmadik hét vége felé egyszer csak azon vette magát észre, hogy útjában az emberek idegen nyelven kezdenek beszélni. Ebből megérthette rögtön, hogy immár elhagyta hazája földjét. Most látta hasznát, hogy Sovánka uramtól otthon egy kis német tudományt szedett a fejébe - bár hiszen meg kell hagyni, többet beszélt ő ezután a kezével, mint a ropogtatós német szavakkal.

Harmadnapra, hogy a határt elhagyta, valami karcsú, magas jegenyeforma tárgy jelent meg előtte a messzi láthatáron.

“No, ilyen égbe nyúló jegenyefát sem láttam még életemben!” - álmélkodott András, és szaporábban vette a lépéseit, hogy közelebbről is megismerkedjék a csodálatos tüneménnyel.

Amint aztán továbbhaladt az útján, a jegenyefa körül egy hatalmas város látképe bontakozott ki a távolban, az óriási jegenyefa pedig mindinkább egy templomtorony formáját öltötte magára. Mi más lehetett volna ez a torony, mint Bécs városában az István-templom világhírű tornya: szertelen magasan, évszázados komorsággal és ezernyi kőcsipkézettel, ahogyan Sovánka uram is leírta otthon Andrásnak.

“Itt vagyok hát Bécs városában!” - állt meg András megilletődötten, ahogy elérte az első házakat az országút mentén. Aztán a kíváncsiságtól hajtva - hogy amit a városból legelőször megpillantott, közelről is azt szemlélje legelébb - beljebb-beljebb haladt az emberektől, kocsiktól nyüzsgő utcákon a templomtorony irányában.

Órák is beleteltek, lassan leszállt az alkonyat, András végül ott állt a templom tövében, a hatalmas város kellős közepén. Amikor aztán érdeme szerint minden oldalról megbámulta az óriási építményt - szinte a nyaka is belefájdult -, akkor kezdett csak rágondolni, hogy ideje lesz hozzálátnia bátyja műhelyének felkutatásához.

Igen ám, de hogyan kezdje egy ilyen irdatlan nagy városban?!

Összeszedte csekélyke német tudományát, nagy gonddal összerakosgatott magában egy szuszra való német mondatot: “Hol lakik Jelky József bajai szabómester ebben a városban?” És mert a mi Andrásunk alapos ember volt, tízszer egymás után fel is mondta félhangosan a tudománya szerint megformált kérdést.

Na, most nézzük, ki tudná megadni az érdemes feleletet?

Legelébb egy kürtőkalapos, sétapálcás uraságot szemelt ki magának. Az ilyen finom uraság - így okoskodott magában - biztosan jó ismerőse a város valamennyi szabómesterének. A számításban talán nem is volt hiba, hanem amikor udvarias süvegemeléssel előadta a kérdését, a bécsi uraság furcsálkodva végignézett rajta, aztán szó nélkül faképnél hagyta, mintha gorombán megsértették volna.

“Nem kell az ilyen nagykalaposokkal kezdeni” - szűrte le András józanul a tanulságot, és át is váltotta mindjárt gyakorlatra, kiszemelve a járókelők közül egy zekés, taplósapkás, jámboran közeledő atyafit.

Hanem most érte aztán az igazi meglepetés! Mert amint feltette a begyakorolt kérdést, a kedélyes ábrázatú bécsi polgár előbb végigmustrálta tűnődve András csízmáját, sujtásos, combhoz simuló nadrágját, aztán önmagára böködve így szólt:

- Én nem tud matyar...

András elhűlten bámult a taplósapkásra, annyira, hogy a hangja is csak akkor jött meg, amikor amaz már tovalépkedett jóakaratú mosolygással a képén.

- De hiszen nem is magyarul beszélek! - tört ki Andrásból a keserűség, és már igazán kedvezőtlen felfogása kezdett támadni a bécsiek vendégszeretetéről, amikor olyan csodálatos felfedezése támadt, hogy örömében alig hitt a szemének.

Mert amint süvegét hátratolva, tehetetlenül körültekingetett a nagy téren, hogy most aztán mitévő legyen, az egyik sarokház kapubejárata fölött saját családi nevét pillantotta meg egy aranyos betűkkel festett jókora táblán.

“Joseph Jelky” - hirdette nagy büszkén a felirat, és alatta kisebb betűkkel, hogy a név tulajdonosa “császári és királyi ruhatári szabómester”.

Egy perc és András ott termett a kapu előtt, szemtől szembe megcsodálta a táblát, aztán követve egy falra festett mutatóujj irányítását, már nyargalt is felfelé a fából ácsolt lépcsőházban, hogy odafent a tágas szabóműhelyben csak a bátyja karjai között állapodjék meg.

Jelky József, András harmincéves, derék termetű, mosolygós arcú bátyja nagy boldogsággal ölelte magához a fiút. Hosszú esztendők teltek el azóta, hogy utoljára otthon járt Magyarországon - látogatóban, amiből bizony házasság lett egy szép szemű bajai kislánnyal -, azóta senkit sem látott az övéik közül. Nagy volt hát a meglepetés, és még nagyobb az öröme, hogy az öccsét (aki akkor még csak “a kis Andris” volt) ilyen vállas, erőteljes, derék fiatalember képében szoríthatta magához.

Előkerült a nagy újságra Jelky József kedves, fiatal felesége, hogy aztán nyomban vissza is siessen a konyhába, és idejében hozzálásson egy igazi “hazai” vacsora elkészítéséhez.

Aznap vége-hossza nem volt a kérdezgetéseknek. András majd belé nem rekedt a sok felelgetésbe, amíg befejezték az ünnepi vacsorát, s elfogyasztottak egy palack tokajit. András végül elfoglalta a takaros kis szobát, amelyet a bátyja kijelölt számára a lakásban. Hosszú vándorútja után így érkezett meg Bécsbe, annyi vendégszállás után így hajtotta álomra a fejét új otthonának jó puha ágyában.

Másnap, harmadnap, de még a negyediken, ötödiken is, András szakadatlanul járta a császárváros utcáit és tereit.

Nem fáradt bele, hogy sorra felkutassa, ami nevezetességét csak hallotta a városnak; megnézte, megcsodálta a híresebb épületeket, megismerte a múzeum hatalmas könyvtárát, képtárát, csodálatos régiségeit, és figyelte a nagyváros lakosait is: milyen emberek élnek itten, hogyan éreznek, hogyan gondolkoznak? Azt is elérte nemsokára - és büszke is volt rá -, hogy ha összerakott német nyelven egy-egy mondatot, a bécsiek most már nem hitték róla, hogy a magyar nyelv muzsikájával akarja őket megörvendeztetni.

Egyheti kószálás után aztán eljött a munka ideje, András elfoglalta helyét bátyja műhelyében, asztala éppen szemben állott a csodálatos nagy templomtoronnyal - ujjara húzta a gyűszűt, kezébe vette a tűt, az ollót, és bátyja irányítása alatt szorgalmasan ismerkedni kezdett a nagyvárosi divat sokféle tudnivalójával.

És mennyi tudnivaló várakozott rá! A katonai uniformisok különleges formái, hajtókái, gallérjai, a polgári öltözékek sokféle szabása, amilyeneket otthon sose rendeltek édesapja műhelyében - András bizony sokszor nem állta meg nevetés nélkül a bécsi viselet sokféle furcsaságát.

Teltek-múltak a hetek, a hónapok, az idő lassan őszbe hajlott, hideg szelek kergetőztek a bécsi utcákon, a műhelyben pedig melegebb kelmék kerültek a tű alá.

András szép előmenetelt tett mesterségében, bátyja is megdicsérte finom ujjait, ügyes munkáit, mégis valami nyugtalanság támadt fel benne, ami lassanként egészen eltöltötte érzéseit. Amióta elindult hazulról, amióta végigjárta vándorútját Bajától Bécsig, nagyon megszerette a vándorlás, a világgal való barátkozás szép szabadságát. Éjszakánként álmában újra és újra végigjárta hosszú útjának állomásait, máskor meg olyan tájakon látta magát, amilyenekről csak olvasmányaiból vagy Sovánka uram előadásaiból tudott.

Amilyen nagy örömmel tanulgatta otthon, Sovánka uram szárnyai alatt a földrajz tudományát, most olyan türelmetlen érzésekkel gondolt vissza megtett útjára, és vágyai messze túljártak a szabóműhely falain. Az égbe nyúló templomtorony is mintha csak azt mondta volna Andrásnak: nagy ám a világ, sok csodája van, és milyen szép volna mindet megismerni!

András gondolatai messzi országokban, csodálatos nagyvárosokban kalandoztak, képzeletét lenyűgözte a világ határtalan nagysága; igazán csodának lehetett tekinteni, hogy nem rontotta el sorra a keze alá került drága ruhadarabokat. Esténként kis szobájában, a mécses borongó fénye mellett vágyakozva teregette ki Sovánka uram nagy mappáját, és órákig elnézegette a nagy tengereket, a világrészek kanyargós szegélyű formáit, és képzeletében egyik nagyvárosból a másikba utazott, hosszas számításokat végezve magában, hány nap alatt tehetné meg az utat, mondjuk, Bécstől Párizsig vagy London városáig.

Nem kellett hozzá sok idő, Jelky József is észrevette öccsének nyugtalanságát, és amikor kérdéseire András őszintén elmondta, miféle utakon kalandozik képzelete, meglepődött.

- Hová gondolsz. András?! - kiáltott fel megdöbbenten. - A mi mesterségünkhöz nyugodalmas természet való, türelem és megállapodottság, de még mennyi! Ha valakivel nem, hát velünk aztán nem fér össze a kóborlás!

Elnézte egy pillanatra öccsének szomorkásra forduló tekintetét, aztán higgadtabban, vigasztalóan folytatta:

- Mondj le az ilyen álmodozásról, öcsém, nem vezet ez jóra... Tanulj hivatásod szerint, hogy megállhass majd becsülettel a magad lábán, ahogy édesapánk kívánja. Gondold csak el, mit szólna, ha tudomást szerezne róla, milyen kalandozáson jár az eszed. És a mi kedves, jó édesanyánk! Ugyancsak bánkódna, ha megneszelné!

András csendesen hallgatta a dorgáló szavakat, hanem azért neki is megvolt a maga mondanivalója, mihez még kapóra is jött, hogy bátyja az édesapjukat említette.

- Hiszen édesapánk is megjárta a fél világot - vetette ellen határozott hangon -, mégse lett semmi baja! De még milyen jó mester lett!

András érvelése, amilyen kurtán hangzott, olyan váratlanul érte az idősebb Jelky fiút. Hirtelenében nem is tudott rá mit válaszolni.

- Nono... - mormogta fejcsóválva, és szerencse, hogy belépett a műhelybe az egyik magas rangú katonai uraság, így aztán megszabadult szorongatott helyzetéből, és jó ideig nem is hozta szóba András kalandos terveit.

Hanem András, ha eddig csak el-elkalandoztak gondolatai, e beszélgetés után most már bánkódni is kezdett, szótlanná, zárkózottá változott. Igaz, munkáját most sem hanyagolta el, bátyjának azonban látnia kellett, hogy a fiú természetében sokkal mélyebben gyökeret vert a “kóborlás” vágya, semhogy azt könnyű volna onnan kiirtani.

Mit kellene hát tenni? - tűnődött magában Jelky József, és végül is arra a belátásra jutott, legjobb lesz Andrást tényleg kiküldeni egy kicsit a nagyvilágba, hadd csillapítsa le nyughatatlan vérét, hogy aztán tapasztalatokkal megrakodva térjen vissza édesapjuk műhelyébe, ahogyan megállapodott mesteremberhez illik.

Így történt aztán, hogy Jelky József titokban levelet küldött egy híres és általa jól ismert párizsi szabómesterhez, a kitűnő Dupont-műhely főnökéhez, és amikor levelére néhány hét múlva megérkezett a kedvező válasz, ebéd közben egyszer csak így szólt Andráshoz:

- No, András, akarsz-e Párizsba menni?

Andrásnak csaknem a torkán akadt a falat a meglepetéstől.

- Hogy akarok-e?!... De hiszen szaladok! Bátyám! Kedves Jóska bátyám! Szaladok, száguldok egyenest Párizsba!... Mehetek? Mikor mehetek? Igazán elengedsz?

Párizsba menni, Párizsba! Andrást olyan boldog izgalom fogta el, hogy az ebédet már a levessel abba akarta hagyni, sógorasszonya úgy nógatta nevetve, szedjen csak gyorsan a töltött káposztából, mert elfogy az ereje, mire indulnia kell.

- Nocsak, no! - csendesítette végül a bátyja is. - Te világ vándora, de jó kedved lett egyszerre! Hanem várjunk egy kicsit, itt van a tél, most nem eresztelek. Tanulgassál még egy kicsit, mert nem akárhová mégy ám Párizsban... De ha kitavaszodik, hát akkor nem bánom, mehetsz isten hírével. Édesapánkat is megkérdezzük addig ám, bár nem kételkedem benne, hogy neki is örömet szerez, ha a híres Dupont-cégnél tanulhatsz egy esztendőt.

András mindent megígért: szorgalmat a munkában, türelmet a tanulásban, és hogy a híres párizsi műhelyben nem hoz majd szégyent családjuk nevére. Már csak az okozott neki szomorúságot, hogy az ablak előtt nagy, puha pelyhekben olyan lustán szálldosott a hó, mintha így akarna hullani a világ végeztéig.

HARMADIK FEJEZET

amelyben hősünket nagy veszedelem fenyegeti, és végül is
meg kell neki tanulnia, milyen utazás esik egy hátiputtonyban

Csillogó napsütéssel, csípősen friss szelekkel köszöntött be a március. Andrásnak is tavaszodni kezdett a kedve. Hány napon át leste-várta, múljék már a tél, süssön fel már a nap azon a szürke bécsi égen, és most, hogy betelt a kívánsága, azzal feküdt, azzal kelt, indulhat-e már Párizs városába - mintha csak a szomszéd faluba készülődne otthon.

Március közepén, egy szép, enyhe reggelen végre elérkezett az indulás ideje, András testvéri öleléssel megköszönte bátyjának a jóságát, majd ujjasa belső zsebébe dugta, éppen Sovánka uram mappája mellé, a párizsi Dupont úrhoz intézett ajánlólevelet, és dobogó szívvel felmászott a postakocsi bakjára. Mert Bécsbe ugyan gyalogosan érkezett, hanem Párizsig a háromszáz mérföldnyi út sok lett volna még az ő fiatal lábának is. Ez az út különben sem hazai földön vezetett, hanem ismeretlen, idegen országokon át, így hát bátyja gondoskodásából András postakocsin vágott neki a világnak.

De még milyen postakocsin! Ahogy megindultak, úgy zörgött, ropogott, csikorgott annak minden alkatrésze, hogy András csak azt nézte, mikor omlik szét alatta a keserves alkotmány. Sovány, nagy csontú lovak baktattak szomorúan a kocsi előtt, lónak éppolyan viharvertek, mint az ósdi batár postakocsinak.

- Úgy bizony - jegyezte meg uraskodva a szeplős képű postakocsis, amikor észrevette András érdeklődését a postalovak iránt. - A mi kegyelmes gazdánk, herceg Thurn-Taxis császári és királyi főpostamester őkegyelmessége nem szereti a kényelmeskedést! Ember, állat dolgozzék meg az abrakért! Az az ő elve, és úgy is van az jól...

“No hiszen - gondolta András -, süsd meg a tudományodat a kegyelmes gazdáddal együtt! Munkában, úgy látom, nincs hiány, hanem abrakban annál jobban!” Nem nagyon válaszolt az ügybuzgó hercegi kocsisnak, inkább az előtáruló hegyvidéki tájakat szemlélte nagy áhítattal. A tavaszi nap éles fényében pompázatosan ragyogtak a hegyek hófödte csúcsai.

Bármilyen rozogán baktatott azonban az ócska batár, bármilyen keservesen szedték is a lovak a lábukat, néhány nap alatt az utasok mégiscsak átdöcögtek Alsó- és Felső-Ausztria városain, falvain, majd áthaladtak a bajor határszél kék-fehér sorompói alatt, és akkor már Németország földjén vezetett tovább az útjuk.

Tizednapra egy Aschaffenburg nevű városkába érkeztek.

Jócskán beesteledett, mire begördültek a főtérre. Az utcák már üresek voltak, legfeljebb egy-egy kései járókelő léptei verték fel a csendet, és a házak ablakaiból csillogott elő nyájasan a mécsvilág.

Hanem a posta vendégfogadóját, ahol András éjszakára megszállt, annál jobban felverte a lárma. A nagyteremből pattogós muzsikaszó, zajos rikoltozás hallatszott fel András szűkös kis padlásszobájába, úgyhogy miután lemosta magáról az út porát, kedve támadt széjjelnézni odalenn, vajon kik mulatoznak ilyen nekitüzesedve. Úgysem tudott volna aludni, és egy kis meleg vacsorára is megéhezett.

Hosszú, mázolatlan tölgyfa asztal terjeszkedett a vendégterem közepén, a körül ültek a mulatozók: három egyenruhás ember és vagy harminc iszogató, kurjongató legény. Az egyenruhások porosz katonák voltak, egy közülük strázsamester, kettő pedig káplár, de markos, vállas, marcona alakok mindnyájan.

András egy magános asztalnál telepedett le, onnan szemlélte gyanútlan érdeklődéssel a hangoskodó társaságot. Különösen az idegen katonák viselete keltette fel a kíváncsiságát, elnézegette rizsporral behintett, copfos parókájukat, háromszögletű kalapjukat, fényes gombos, színes hajtókás, szürke kabátjukat, combhoz simuló, fehér bőrnadrágjukat, ahogy az asztalfőn áldomásra emelték éppen a poharaikat.

De nemcsak András nézegette a porosz katonákat, hanem azoknak is megakadt rajta a szemük. Ahogy a poharat letették, a strázsamester összesúgott a két káplárral, aztán felállt a helyéről, és kissé ingadozó lépésekkel megindult feléje. Megállt az asztalnál, két öklét a csípőjére támasztotta, és rekedtes hangon megszólította Andrást:

- Ha jól látom, neked is tetszik az egyenruha, öcsém!

András nem is tudta hamarjában, mit feleljen, inkább nem mondott hát semmit, csak megbólintotta a fejét, hogy azt akár igennek, akár nemnek is lehetett érteni.

- Hogy is ne tetszenék - folytatta zavartalanul a strázsamester -, hiszen magad is olyan derék, keménykötésű legény vagy, olyan jól illenék az terád is, mint akármelyikünkre!

“Hohó! Mit akar ez tőlem?” - riadt meg András hirtelen, és bezzeg már nem bólogatott, hanem azt kereste, hogyan térjen ki a megtisztelő dicséret elől.

- Már csak jobban szeretem az én békés ruházatomat - szabadkozott szelíden, de a szerény mentegetőzéstől azonnal ráncba szaladt a strázsamester bozontos szemöldöke, és úgy felcsattant a hangja, hogy betöltötte az egész vendégtermet.

- Micsoda?!... Tán nem szeretnél porosz gárdista lenni, ha én felfogadnálak?! Mi?!

De hiába hangoskodott a strázsamester, hiába jött közelebb és közelebb mind a két káplár, hogy jószerivel már körülfogták az asztalt, András nem vesztette el a fejét. Olyan természete volt, úgy tanulta édesapjától is, hogy ha veszélyt érzett maga körül, annál bátrabb, annál keményebb lett.

- Nem akarok semmilyen gárdista lenni - válaszolta határozottan -, mert én iparos vagyok, szabó a mesterségem, és abban is maradok.

Olyan hahotázás támadt, hogy az ablaktáblák is megrendültek belé. Legelébb a strázsamester kurjantotta el magát nevetve, őt követte kötelességtudóan a két káplár, amire aztán a legények is bömbölni kezdtek torkuk szakadtából.

- Mit mondasz? Szabó vagy? - harsogta lenézően a strázsamester. - És még csak nem is szégyelled előttünk kimondani?!

- Cseppet se szégyellem! - válaszolta szilárdan András. - Mesterember vagyok, és aki ezért kinevet, az csak azt bizonyítja, hogy nincs benne egy szemernyi tisztesség!

Egy pillanatra hökkent csend követte a kemény szavakat, aztán felzúdult rá az egész vendégterem. A két káplár azonnal közrekapta András székét, a legények egymást gázolva rontottak az asztalához - harminc ököl készült rá lecsapni minden oldalról.

- Harmincan egy ellen! Ez aztán a nagy dicsőség, mondhatom! - kiáltotta, és helyéről felugorva, erősen megmarkolta a széket: lesz, ami lesz, nem adja meg magát egykönnyen!

Igaz, a védekezésre nem sok kilátása volt, hanem a strázsamester kiáltása kettévágta a támadók éktelen zsivaját.

- Megálljatok! - ordította tele torokból a porosz, és kézbe kapva irdatlan nagy pisztolyát, váratlanul védelmére kelt Andrásnak. - Hozzá ne merjen nyúlni senki, mert mindjárt főbe kólintom!

András fellélegzett egy percre, pedig bizony nem történt vele egyéb, mint hogy cseberből vederbe esett.

- Ez a fiatalember most megmutatta, hogy nem ijed meg senkitől-semmitől - jelentette ki a strázsamester, és hatalmaskodva végighordozta tekintetét a morgolódó társaságon. - Ő most már az én oltalmam alatt áll! Aki nem hiszi, tegyen egy próbát, hadd lássam!

A próbáról azonban mindenki lemondott. A káplárok, elöl járva a példával, azonnal visszatelepedtek a nagy asztalhoz, amire aztán a legények is a helyükre sereglettek, a strázsamester meg vállon veregette, basáskodó barátsággal magához karolta Andrást.

- Derék ember vagy, öcsém! Megérdemled, hogy egy asztalnál ülj velünk!

Hiába szabódott, hiába próbált volna fáradtságára hivatkozni, a strázsamester már vitte is a nagy asztalhoz, maga mellé ültette a lócára, és elébe rakott menten egy jó pohárnyi bort.

- Éljen a katonaélet! - kiáltotta akkor harsogva, hogy az egész társaság rikoltozni kezdett a gyönyörűségtől, és Andrásnak, ha akarta, ha nem, velük együtt le kellett hajtania a színültig töltött poharat.

“Az ellenséget csak leszereltem valahogy - futottak közben a gondolatai -, hanem hogy menekülök meg ettől a nagy barátságtól?” Utazására, fáradtságára akart hivatkozni újra, de amint letette a poharat, a strázsamester rögtön átölelte a vállát, hogy szóhoz sem jutott.

- Így la! Így már aztán kedvemre való legény vagy! - vonta magához közelebb a lócán, részegen borongó pillantással. - No, most nézz csak körül itten... Látod ezeket a derék legényeket? Hát ez mind a porosz király katonája lesz. Mindnek lesz ilyen szép copfja, mint nekem, ilyen szép háromszögletű kalapja, mint az enyém...

András akaratlanul is körülpillantott a társaságon, a legények nagyobb része már kókadozott a részegségtől, mások meg áhítozva nézték a strázsamester feléjük lengetett kalapját.

- Jó verbung volt máma ebben a nyomorúságos kis fészekben, még Würzburgban sem tudtam ennyi fickót összeszedni - folytatta a strázsamester, megfeledkezve róla, hogy mások is hallgatják. Aztán hirtelen feleszmélt, és ismét Andráshoz intézte a szavait: - Éppen huszonkilencen vagyunk, mind egészséges, mint a makk, mind erős, mint a szálfa!... No, öcsém, szánd el magad, lépj közénk gyorsan, hadd legyen meg a kerek harminc. Hát csak nem akarod, hogy huszonkilenc regrutával menjek el innen? Az már aztán szégyen, gyalázat volna, ugye, legények?

- Úgy van! Úgy van! - kiáltozták mindenfelől az újoncok. - Legyünk harmincan, az kerek szám! - és ismét emelgetni kezdték a poharakat.

A strázsamester gyorsan teletöltötte András poharát, az egyik káplár pedig, mintha csak be volna tanítva, rögtön elordította magát:

- Éljen őfelsége, a porosz király! Igyál, öcsém, a királyunk egészségére!

András kétségbeesetten kapálózott, de a strázsamester erőszakkal a markába nyomta a poharat. Nem volt menekülés, hacsak meg nem próbálja ismét magára haragítani a katonákat. “Várjatok csak - gondolta szorongatottan -, mindjárt megfordítom én ezt a nagy barátságot!”

- Megbocsásson, strázsamester úr - tette vissza poharát az asztalra -, de én nem ihatom a porosz király egészségére, nekem nem királyom, mert én magyar polgár vagyok.

Az első szavakra a strázsamester tényleg összerántotta a szemöldökét, de már sokkal jobban kiszemelte magának Andrást, semhogy el lehetett volna téríteni akármivel is a szándékától.

- Magyar vagy, öcsém? Az aztán a nagyszerű! - kiáltott fel minden látható harag nélkül. - Nincs a magyarnál jobb katona, tudom én azt, ne félj!... Gyerünk, emberek, fogjátok a poharat, éljen a dicső magyar nemzet!

A társaság akkora éljenzést csapott, bele lehetett volna süketülni. A strázsamester újra András kezébe nyomta a poharat, és a maga italát gyorsan felhörpintve, fenyegető szemmel figyelte, merészkedik-e ellenkezni a fiú.

- No, kiittad? - kérdezte sürgetően. - Helyesen van, már látom, hogy lesz belőled valami... Hanem várj csak, te azt mondod, hogy mert magyar vagy, hát nem ihatsz a porosz királyra. Na, jól van, elfogadom... De azért, ha nem is ihatol, azért még lehetsz a katonája, igaz-e?

András szólni se tudott az újabb támadásra, fejét már hasogatta az éhomra lehajtott erős ital, csak annyit látott, hogy a strázsamester eléje tartja lapátnyi nagy tenyerét.

- Csapj bele, öcsém! Holnap reggel már ezekkel a derék fickókkal masírozol, amerre én vezetlek!

András inkább hátrafelé húzta volna a karját, hanem az egyik káplár odalopakodott észrevétlenül a háta mögé, és úgy meglökte a könyökét, hogy a keze egyszeribe belecsusszant a strázsamester tenyerébe. A vaskos tenyér pedig menten összecsukódott, mint valami vaskapocs, András mozdítani se tudta többé a karját, csak ült a helyén megdermedten.

- Na, csakhogy végre pacsit adsz! - kiáltott fel diadalmasan a strázsamester, aztán körülnézett a társaságon. - Láthatjátok, szent az alku köztünk, ki vagytok most már harmincan...

A részegségtől ültében is dülöngéző társaság vad ujjongással kapta fel a poharakat, és nagyot ivott a harmincadik regruta egészségére, András meg hiába igyekezett kiszabadítani magát, a keze szinte belegyökerezett a strázsamester hatalmas markába, mint egy ötéves szilvafa a földbe.

*

András helyzete nagyon is veszedelmesnek mutatkozott.

Németország területét akkoriban kisebb-nagyobb hercegségek, grófságok parcellázták fel, ezeknek a kiskirályságoknak a toborzói szüntelenül járták az országot, és csellel vagy erőszakkal összefogdosták az erős, fiatal legényeket uralkodóik számára. Akit aztán egyszer a kezük közé kaparintottak, az nem szabadult meg egyhamar, hanem évekre, évtizedre a káplárok mogyorópálcája alá jutott.

Némelyik kis zsarnok, mint a hesseni grófság akkoriban hírhedt uralkodója, ennél is többre vetemedett. Valóságos embervadászatokat rendezett országa területén, hogy aztán az összefogdosott áldozatokat jó pénzen eladja az angol vagy a holland kormánynak. Ezekre a szerencsétlenekre még szörnyűbb sors várt, mint az összeverbuvált katonákra, mert az angolok, a hollandok távoli gyarmatokra hurcolták a megvásárolt embereket, és ott az őserdők irtására, a bennszülött népek elleni hadakozásra használták.

András, ha nem is sokat, de annyit már hallott ezekről az üzelmekről, hogy a csellel megejtett parola pillanatától fogva ne létezzék benne más gondolat, más akarat, mint szabadulni, szabadulni mindenképpen az ilyen borzalmas sorstól. Látszólag megadta magát a strázsamester akaratának, gondolatai azonban villámsebesen váltogatták egymást, és a nagy veszélyben még a bor okozta szédelgés is kitisztult a fejéből.

Amikor elcsitult a zajongó éljenzés, amellyel az újoncok megünnepelték kényszerű egyezségét, Andrásban ismét éledezni kezdett a reménység. A strázsamester copfos fejét néhány perc múlva előrebillentette a részegség, harminc ember összeverbuválása után átadta magát a pihenésnek. Andrásnak a kezét ugyan most sem engedte el, hanem a tenyere alá lapította az asztalra, és a fejét tette rá mázsányi nehezéknek, de egy részegen alvó strázsamester - így gondolkozott András - mégiscsak kisebb veszedelem, mint amelyik ébren van.

A strázsamester példáját aztán sorra követték az újoncok is, egyik erre dőlt, a másik amarra, néhányan meg éppenséggel a padlón nyújtóztak el horkolva. Hamarosan mindenki mélyen aludt, csupán a két káplár maradt még talpon, nekik az őrködés volt most a tisztjük, nehogy valaki megugorjék az éjszaka jótékony védelme alatt.

András is bóbiskolást színlelt, úgy figyelte szempillája alól a káplárok tanácskozását, hogyan osztják be maguk között az időt. Az egyik végül kiment az utcára, és megállott odakinn az ajtó előtt, a másik meg körüljárta a termet, a kocsmárossal eloltatta a lámpákat, majd köpenyét a feje alá rendezgetve leheveredett a lócára, és horkolásával néhány pillanat múlva ő is csatlakozott az újoncok hangversenyéhez.

Sötétség borult a teremre, egyedül a hold sütött be gyenge fénnyel az ablakon.

“Szabadulni, szabadulni, de hogyan? - tekintett szét András éles szemmel a teremben. - Legelébb is a kezemet kell kiszabadítanom” - állapította meg helyes mérlegeléssel. Zsibbadt csuklóját lassan megmozdította, fogva tartója azonban rögtön felhorkant álmában. Kisvártatva tett még egy kísérletet, de azzal is csak úgy járt. Akkor gyors és merész elhatározással a lóca lábának feszítette a talpát, és egyetlen lökéssel kitaszította kettőjük alól az alacsony padot.

Zuhanás, csattanás követte a gyors mozdulatot amíg a porosz önkéntelenül a levegőbe kapott, Andrásnak könnyedén megszabadult a keze.

Igyekezett minél távolabb hengergetni magát, úgy leste megfeszített figyelemmel - mi lesz? Nem történt semmi, a csattanásra egy kis nyugtalanság futott végig az alvókon, maga a strázsamester egy pillanatra magához is tért, de a kábultság azon nyomban lenyomta a padlóra, ott még bődült egyet részegségében, aztán elnyúlva tovább aludt.

Néhány pillanat múlva András feltápászkodott fektéből, és előregörnyedve, óvatosan lépegetve megindult a teremben. Az utcai ajtót nem vehette számításba, az előtt ott sétált az őrködő káplár. A belső ajtó felé igyekezett tehát, amely az emeleti vendégszobákba vezetett.

De mekkora volt a csalódása, amikor ezt az ajtót meg zárva találta!

Most mit tegyen? Lássuk az ablakokat! Vastag vasrács zárta el őket, azokon át nincs menekülés.

Kutassa át a lócán alvó káplár zsebeit, hátha nála van az emeleti ajtó kulcsa? Az nagyon is veszélyes kísérlet volna: ha a káplárt felébreszti, örökre elvágta maga elől a menekülés útját.

Ahogy ott állt az egyik ablak mellett, és már-már kétségbeesve végighordozta tekintetét a terem minden zugán, egyszerre mégis felvillant előtte a menekülés lehetősége. A terem legtávolabbi sarkában hatalmas kandalló terpeszkedett, valóságos épület, égetett fénymázú cseréptáblákból összerakva, amelyeken most sápadtan csillogott a holdfény.

András nesztelenül surrant a kályhához. Kinyitotta széles ajtaját, megtapogatta odabenn a hamut, az egészen hideg volt, már jó ideje nem fűthettek a teremben. Akkor hasra feküdt, két karjával betolta magát a kályha tágas gyomrába, aztán - isten hozzád, strázsamester, isten hozzád, porosz király! - belülről becsukta maga után az ajtót.

A kályha embermagasságú tűzteréből széles, kényelmes kéménynyílás vezetett felfelé. A kémény falából mindkét oldalon téglák állottak ki lépcsőszerűen a kéményseprő számára. András nem sokáig habozott, megindult felfelé sebesen a kürtőben, és egy nagy lélegzettel - mint a búvár a víz alól, csakhogy mindenféle búvárnál kormosabban - előbukkant a holdsütötte háztetőn.

Odafenn egy fekete kandúr végezte éppen éjszakai sétáját, amint azonban meglátta a kéményből előbukkanó Andrást, ijedtében nagy ugrásokkal menekült a magasból, csak a tető széléről fújt vissza prüszkölve. Talán egy kéményseprő hazajáró lelkének nézte a mi hősünket - nem lehet tudni.

Andrást azonban ez nem is érdekelte, hanem ennél sokkal fontosabb kérdés: hová tűnt el a megrémült kandúr? Mert az ódon német ház teteje sehol sem érintkezett más tetőkkel, márpedig, ha ide felmászott - nem a kandúr, hanem ő maga -, akkor valamiképpen le is kell másznia. Semmi kedve sokáig gyönyörködni a holdfényes panorámában.

“Gyerünk a cica után!” - adta ki magának a jelszót, és lelépkedett óvatosan a tető széléig.

És valóban a macska jó utat mutatott. A tető széléből apró ablakok emelkedtek ki, egy-egy szegényes padlásszobának az ablaka mind, némelyik nem is üveggel, csak papírlappal beragasztva.

András könnyedén átbökte az egyik papírral beragasztott ablakszemet, a résen benyúlva benyitotta az ablakot, aztán hajlékonyan előrecsúszott, és habozás nélkül beugrott a padlásszobába.

- Jesszusom! - riadt fel valaki odabent. Aztán világosság lobbant, kigyúlt remegve egy mécses, és András ott találta magát szemközt egy nagy dunyhájú ággyal és az ágyban egy elszántan szembenéző, kontyos hajú, pozsgás arcú mosóasszonnyal.

Most mit mondjon gyorsan, nehogy az asszony felverje a házat?!

Legjobbnak látta, ha nem szól egy szót se. Hirtelen a zsebébe nyúlt, előhalászta édesanyjának egyik nagy ezüsttallérját, és gyorsan odatette az asszony elé a dunyhára. És a tallér valóban szebben beszélt, mint a legszebb szájú szónok, az asszony mindenesetre eltette a pénzt, és már nyugodtabban vizsgálgatta Andrásban az égből pottyant jótevőt.

András is megnyugodva telepedett le az egyik rozoga székre, és pár szóval gyorsan elmondta, hogyan került ő ide. Aztán elővett még egy tallért, és azt is felajánlotta, ha az asszony kicsempészi a házból.

- Hát bizony, az nem lesz könnyű dolog - töprengett a mosónő. - Egy kijárat van csak, az előtt meg ott járkál a strázsa... Hanem azért majd csak csinálunk valamit. Magam is örülök, ha megszabadíthatok egy derék fiatalembert ezeknek a galádoknak a körmei közül...

- Mit csináljunk hát? - kérdezte András türelmetlenül, és felállt a székről, hogy akár rögtön hozzákezdjenek a meneküléshez.

- Egypár órát még nyugton kell maradnia - csendesítette az asszony -, hajnal előtt nem mehetek ki a házból, az nagyon feltűnő lenne a strázsának... Hanem hajnalban hazaviszem a nagyságos polgármesterné asszony fehérneműit, abban a nagy hátiputtonyban, ni! Hát majd csak bújjon bele a puttonyba, és én meg a tetejébe rakok egypár ruhafélét, úgy aztán kisétálunk valahogy... Fél mázsánál nem sokkal lesz nehezebb, annyit meg elbírok.

A terv tehát megvolt, és hajnalban meg is valósult a derék mosónő jóvoltából. András a puttonyban kuporogva tette meg az utat lefelé a lépcsőkön, és a nagyságos polgármesterné asszony fehér szoknyái alatt igyekezett magát oly csendesen viselni, mintha fehérneműnél ő se volna egyéb. A kapuban az egyik káplár megállította egy pillanatra a mosóasszonyt, de mert látta, hogy idősebb asszonnyal van dolga, nem sokat tréfálkozott, hanem az útjára engedte.

Így ballagtak be az egyik keresztutcába, hátán a puttonnyal a mosóasszony és a puttonyban András. Az utca egy rejtett szögletében aztán a puttony lekerült a földre, András frissen kiugrott a mélyéből, és akkorát nyújtózott örömében, hogy az ujjasa majd szétrepedt a hátán.

Megköszönte hálásan az asszony jó szolgálatát, megadta neki a második tallért, aztán már csak azt tudakolta, melyik út vezet kifelé leggyorsabban a városból.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Jelky Andrásnak alkalma van megtudni, hogy
ő bizony egy fabatkával sem ér többet negyven tallérnál

Nem lehet mondani, hogy András nagyon bánkódott volna, amiért Aschaffenburgból gyalog kellett folytatnia az útját. Amikor kalandos, módon elhagyta a vendégfogadót, a postakocsijától is el kellett szakadnia, a közeli városkában pedig nem látta tanácsosnak, hogy napokig várakozzék a legközelebbi párizsi járatra, hátha az ördög utána hozza a faképnél hagyott strázsamestert, az egy híján harminc főnyi csapattal.

Ezért hát szerzett egy jó kis botot útitársul, és nekieredt két lábán az országútnak a szép, verőfényes tavaszi időben. Egy-egy faluban, városban kiteregette maga elé Sovánka uram térképét, gondosan kijelölte magának a további utat, így ballagott Párizs felé, közelebbről és jobb kedvvel ismerkedve közben a világgal, mintha postakocsin utaznék.

Tizednapra a hesseni grófság területére érkezett, és azzal a nagy megnyugvással lépkedett be a grófság székhelyére, Hanau városába, hogy most már végképp megszabadult a porosz katonaság fenyegető csapdáitól. Nagy nyugalmában az sem zavarta, hogy Hanau városkapujának a strázsái átvizsgálták minden írását, kifaggatták hazájáról, családjáról, mesterségéről, és csak azután bocsátották be a városba.

“Nagyon alapos atyafiak ezek” - gondolta András mosolyogva, úgy vonult be a kisded székváros főutcájára. Pedig, ha tudta volna, hogy a katonafogdosásnál sokkal veszedelmesebb csapdába lépett, bezzeg nem mosolyog olyan barátságosan!

Aznap déltájban éppen ebédnél ült egy csendes kis fogadóban, és derekasan nekilátott az elébe tálalt ételeknek, amikor valaki igen erélyesen benyitotta a vendéglő ajtaját, és botját a padlóhoz koppantva, belépkedett a terembe. András sokkal odaadóbban elmélyedt egy darab sült hús felszeletelésében, semhogy különös figyelmet szentelt volna az érkezőnek. Mindössze szikár termetét, sovány ábrázatát illette egy pillantással.

Az idegen feszesen kimért léptekkel haladt végig az asztalok között. Méltóságteljes mozgása, ezüstgombos pálcája, zsinóros kalapja akkor is elárulta volna hivatalos minőségét, ha a vendéglős nem ugrik fel rögtön a helyéről, és nem köszönti mélységes hajlongással a “nagyságos főbiztos urat”.