Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henryk Sienkiewicz

SZÉTFORGÁCSOLT ERŐK

fordítója
ismeretlen

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-746-8 EPUB
ISBN 978-963-559-747-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

az elektronikus változat az 1906. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Jacques Gautier d’Agoty (1716 – 1786)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

- Tehát ez Kijev!

Így kiáltott föl egy fiatal ember, név szerint Schwarcz József, mikor az ősi városhoz érve, a kapu előtti szertartások felébresztették álmából és ő egészen váratlanul megpillantotta az utcákat és a nagyvárosias házakat. Szíve megrezdült az örömtől, - még fiatal, életvidám ifjú volt, aki hatalmas tüdejével teljes erőből szívta fel az üde levegőt és vidám mosollyal ismételte:

- Tehát ez Kijev!

A zsidóbudka lomhán döcögött tova és megakadt minden kiálló kődarabban. Schwarcz nem akart tovább is a vászonernyő alatt görnyedezni; megparancsolta tehát a zsidónak, hogy a legközelebb eső fogadóba hajtson s ő maga gyalogosan ment a kocsi mellett. Temérdek nép tolongott mindenfelé. A boltok kirakatai csillogtak, az utcákon a kocsik minden fajtája robogott föl-alá, egymást kikerülgetve; kereskedők, tábornokok, katonák, koldusok, barátok gyorsan villantak el a jövevény szemei előtt. Vásári nap volt és a város felvette az ily sokadalmak megszokott képét. Semmi sem történt ott hiába: egy mozdulat, egy szó sem veszett kárba. A kereskedő üzletét, a hivatalnok hivatalát, a gonosztevő csalását űzte; mindenkinek volt valami kimondott célja, mindenki mintegy kergette önmaga előtt az életet s a holnapra gondolt, valami után törekedett... és e tolongás és lökdösés, e zaj és lárma fölött gyújtólégkör emelkedett és a paloták fényes ablaktáblái csakúgy verték vissza a nap sugarait, mint a legközönségesebb kunyhók ablakocskái.

- Hisz ez valóságos forgószél! - gondolta Schwarcz, ki még nem volt sem Kijevben, sem más nagy városban. Ezt mondom aztán életnek!

Elgondolkodott az egyszerű kisvárosi élet és a nagyváros óriási tevékenysége közti különbség fölött. Gondolatait jól ismert hang szakította félbe.

- Bizony Isten... ez József!

Schwarcz körültekintett és egy ideig ránézett arra az emberre, aki nevénél szólította, de aztán kitárta karjait és fölkiáltott:

- Gusztáv!...

Gusztáv körülbelül huszonhárom éves, sovány, apró emberke volt; hosszú, majdnem vállig érő gesztenyeszín barna haja és rövidre nyírott vöröses bajusza öregebbnek láttaták, mint amilyen valósággal volt.

- Hogy vagy, József? Minek jöttél ide? Talán az egyetemre?

- Oda!...

- Helyesen tetted. - Nagyon nyomorúságos az élet tudomány nélkül, - szólt Gusztáv zihálva. Micsoda fakultásra készülsz?

- Magam sem tudom még, előbb körülnézek egy kissé és csak aztán választok.

- Jól megfontold! Én már teljes egy év óta vagyok itt, tehát módom volt körültekinteni. Bánom is, hogy oly hirtelen választottam, de most már nem segíthetek rajta. Visszafordulni késő, előre menni, - nincs erő. Könnyebb az ostobaságot elkövetni, mint jóvátenni. Holnap elvezetlek az egyetemre; egyelőre vitesd hozzám a jószágaidat, ha még nincs lakásod. Én nem messze lakom ide. Velem kezdheted; ha meguntál, kereshetsz magadnak más lakótársat.

Schwarcz elfogadta Gusztáv ajánlatát és rövid idő múlva a kis diákszobában voltak.

- Bizony régen láttuk egymást; egy esztendeje, hogy a gimnáziumot elvégeztük - szólt Gusztáv Schwarcz kis bőröndjét és batyuját elhelyezve. Egy év; jókora idő. Hát te mit műveltél ezen idő alatt?

- Atyámnál voltam; ő nem engedte, hogy az egyetemet látogassam.

- Mi kifogása volt ellene?

- Ő jószívű, de egyszerű ember volt; közönséges kovácsmester.

- És most miért engedte meg?

- Meghalt.

- Vagy úgy, - mondta Gusztáv köhögve. Ez az átkozott asztma!... félév óta gyötör. Csodálkozol, hogy köhögök?... Majd megtanulod te is, ha a könyvek felett görnyedsz, mint én. Napról-napra, egy percig sem pihenve... S ha majd úgy küszködsz a nyomorral, mint egyik kutya a másikkal... Van pénzed?

- Van; összes örökségemet pénzzé tettem; van kétezer rubelem.

- Hússzor száz rubel. Ez elég. Az én életem viszontagságos élet és ez az átkozott asztma! Úgy van! Tanulni kell. Még este is alig vehetek lélegzetet, nappal az előadásokon, éjjel a munkánál. Az ember nem alhatja ki magát. Így van ez minálunk. Ha megismered életmódunkat, majd te is megtudod, hogy mi az egyetem. Ma elvezetlek a klubba, igazabban a csapszékbe, - meg kell ismerkedned a kollegákkal; még ma eljössz velem.

Gusztáv szünet nélkül tett-vett a szobában és zihált, köhögött mellette. Látva meggörnyedt hátát, beesett arcát és hosszú haját, az ember inkább a vig élettől, mint a munkától elnyűtt embernek tartotta volna. De a halomra gyűlt könyvek, a beírt füzetek és a szegényes szoba nagyon is azt mutatták, hogy Gusztáv az emberek azon fajához tartozik, kik könyveik felett görnyedezve hervadnak el s egy ékezetes, vagy ékezet nélküli betűre gondolva múlnak ki. Ellenben Schwarcz teljes tüdővel szívta be a kis szoba levegőjét. Merőben új és egyszersmind elszigetelt világ volt ez neki. Ki tudja, - gondolta - micsoda eszmék születhetnek a negyedik emelet szűk falai közt? - Ki tudja, micsoda jövőt rejtenek a tudomány számára az ily padlásszobácskák?

- Ma sokat megismersz a mieink közül - szólt Gusztáv és az ágy alól egy egylábú szamovárt húzott elő s az egyensúlyt helyreállitandó, egy törött bögrét támasztott alá... Ne riadj vissza társaságunktól - folytatta - és szenet öntött a szamovár alá, - teát készítek... A részben bolondos fiúk se idegenítsenek el. Ha majd körülnéztél a városban és tájékoztad magad, látni fogod, hogy itt nincs ugyan hiányosság a bolond fejekben sem, de vannak azért okosok is. A mi életünk egy kissé mesterkélt, kissé bohókás, de azért nem lehetne mondani, hogy valami lassan haladnánk előre. Vannak köztünk eredeti fők, de vannak színtelenek, ürességtől, nevetségességtől és ostobaságtól duzzadók is. Némely főkben lobogó láng, másokban koromsötétség, - éppen, mint most odakünn.

Egy ideig csend uralkodott a szobában, csupán Gusztáv ziháló lélegzete és a fújtatás hangja volt hallható, mellyel a szamovárt élesztgette. Az est beállt, a falakon és a kis szoba padlóján mindig sötétebb lett az árnyék; - a fénykör, melyet a szamovár tüze vetett a padlóra, nagyobbodott és kialudt, aszerint, amint azt Gusztáv élesztette. A víz végre zúgni, sziszegni, fecsegni kezdett; Gusztáv gyertyát gyújtott.

- Igyál teát. Én még elmegyek a leckeórámra, folytatta. - Várakozzál reám, vagy aludj egyet az ágyamon. Ha majd a pénzed elfogyott, neked is leckeórákat kell adnod. Unalmas dolog, de mit tegyen az ember? A diákéletnek meg van az árnyoldala is, - de minek már most beszélni róla? A mi világunk és a többi világ merőben különböznek egymástól. Itt nem szeretnek bennünket, nem fogadnak be sehol... mindenkivel torzsalkodunk, sőt magunk közt is... Viszontagságos élet ez! Ha megbetegszel és nincs melletted egy kollegád, senki sem segít rajtad; - ez a mi sorsunk. Bah! az embereket bosszantja, hogy mi nem komédiázunk, és mindent a maga nevén nevezünk.

- Sötét színben látsz mindent - jegyezte meg Schwarcz.

- Sötéten-e, vagy nem - válaszolt Gusztáv keserűen, - majd meggyőződsz magad. Én csak azt mondom neked, hogy nem fogsz itt rózsákon pihenni... Az ifjúságnak megvannak a maga jogai és követelései. És ha kielégíted őket, a szemed közé kacagnak és azt mondják, hogy túlzó vagy, sült bolond vagy. De az ördögben, mondják, aminek akarják, mikor itt bent éget, fáj... Különben, majd meglátod... Tölts magadnak teát és feküdj le; egy óra múlva majd visszatérek. Most add ide a kalapomat és isten veled.

A lépcsőkön egy ideig még hallani lehetett Gusztáv köhécselését és léptei zaját. Schwarcz egyedül maradt. Gusztáv szavai sajátságos hatással voltak reá. Schwarcz nem ilyennek ismerte őt azelőtt. Hangjában most bizonyos gáncsosság és kedvetlenség nyilatkozott; e félig indulatos, félig fájdalmas szavak sötét kedélyhangulatról tanúskodtak. Azelőtt egészséges volt testben-lélekben, most nehezen lélegzett; beszéde, és mozdulatai különösen lázasak voltak, mint az oly embernél, aki az erőit elfogyasztotta.

- Hát annyira megkínozta az élet? - gondolta Schwarcz. Tehát itt küzdeni kell egy kissé az ár ellen úszni és neki szegénynek, - mint látszik, - nem volt elég ereje hozzá? Itt felülkerekedni, győzni kell! Úgy látszik, a világ nem igen kényeztet bennünket. Az ördögbe, nem gyerekjáték ez... Gusztáv túlságosan embergyűlölő; nagyon megperzselhette a szárnyait. De nem henyél, tehát mindenesetre halad. Meglehet, hogy csak burok ez az embergyűlölet, mely alatt kényelmesebben, biztosabban tör előre... De ha valóban csak keresztül vergődni, vagy bukni kellene? - hah! akkor én előre megyek! - kiáltott az ifjú erélyesen - és e kiáltásban több volt a szilárdság, mint a pillanatnyi fellobbanás.

Egy órával e monológ után a köhécselés ismét hallható lett a lépcsőkön s ugyanabban a pillanatban belépett, vagy jobban mondva, betámolygott Gusztáv.

- Tehát utánam! - kiáltott. Most előcsarnokában állsz a diákélet útvesztőjének, - ma víg oldaláról fogod megismerni. Ne vesztegessük az időt.

Beszéde közben a kezében forgatta sipkáját, körülnézett, aztán odalépett az asztalhoz, elővett egy fésűt a fiókból és fésülni kezdte hosszú, gesztenyeszín, de már színevesztett haját. Végre az utcára léptek. Akkortájt Kijevben valóságos diákcsapszékek voltak. Olyan viszonyok voltak, hogy az egyetem hallgatói nem igen érintkezhettek a többi társasággal. A város különféle koteriái nem szívesen látták ezeket a fiatal embereket, kik állást még csak a jövőben voltak kivívandók. Szeleverdiség, indulatosság, a beszédben való nyerseség és az ifjúsággal, járó egyéb ismertetőjelek, - mindezek nem igen szolgáltak arra, hogy a társadalmi formák előtt meghajoljanak, aztán a vidék csak télen és az évi vásár idejében küldte fel a honi elemeket: az egyetem tehát oly testületet képezett, mely el volt zárva önmagában és nappal a könyvei közt, éjjel a klubban élt és mozgott. És ez több okból inkább hasznosnak, mint károsnak volt mondható, mert az ifjúság, noha pallérozatlanul, de üdén és tettre készen lépett a világba és nem is volt közte annyi kedvetlen és blazírt.

Ismerőseink gyorsan átmentek az utca másik oldalára és egyenesen a klub fényesen kivilágított helyisége felé tartottak. A hold fényénél Schwarcz széles, erőteljes alakja élesen kivált Gusztáv meggörnyedt háta és nagy feje mellett. Az utóbbi egy kissé előresietett és felváltva Józseffel és önmagával beszélgetett; aztán megállt az ablak alatt és felkapaszkodva az egyik párkányára, fürkészni kezdte a csapszék belsejét. Végre elbocsátotta a párkányt, leverte a meszet térdeiről és felkiáltott:

- Nincs itt!

- Kicsoda?

- Vagy itt volt már, vagy nem jön el többé.

- Kicsoda?

- Hány óra?

- Tíz elmúlt. Kit kerestél oda benn?

- Az özvegyet.

- Özvegyet? Ki az?

- Attól tartok, hogy beteg.

- Az ismerősöd?

- Természetesen. Ha nem ismerném, nem érdekelne.

- Világos - válaszolt Schwarcz - nohát, menjünk be.

Megragadta a kilincset, és a terembe léptek. Forró, füstös légkör ütötte meg arcukat. A teremben levők nagyrészt ismeretlenek voltak Schwarcz előtt. A lámpafényt elhomályosító füstfellegek és a fel-felharsanó kacaj közt hébe-korba áthallatszottak egy zongora elmosódó hangjai, majd egy gitár zenéje, melyet olykor egy magas, sovány, bőrig nyírott hajú és sebhelyes arcú fiatal ember pengetett. Hosszú ujjai végig futottak a húrokon és nagy kék szemei gondolkodva pihentek a terem boltozatán. A zongoránál ülő fiatal ember még alig bújt ki a gyermekcipőkből, arcszíne gyöngéd, haja hátrafésülve, piros ajkai kellemesek voltak, szemeiben bú kifejezése ült; testalkata gyenge, de szép növésű volt. Huzamosabb idő óta játszhatott, mert arcán a vörös foltok nagy kimerültségről tanúskodtak. Háttal a világossághoz néhány erőteljes cserfa növésű fiú állt, nagy kedvelői a penge hangoknak és a zenélőt körülfogva, lehajtott fejjel hallgatták a dallamot és hol sóhajjal, hol vidám arckifejezéssel kísérték akkordjait. Mások a székeket és padokat tartották elfoglalva; imitt-amott fiatal leányok sürögtek, hasonlók a tücskökhöz, melyek versengve éneklik meg a nyár gyönyörűségeit. Zsibaj mindenfelé, itt-ott kancsók, és poharak csengése. A teremmel szomszédos szobában dühösen folyt a kártyajáték s a félig nyitott ajtón át látni lehetett az egyik játékos arcát: éppen szivarra gyújtott a mellékasztalon levő gyertyánál és a pillanatra elmúló és fellobbanó láng időről időre megvilágította éles vonásait. A pohárszék mögött ülő pénztárosnő teljes közönnyel nézte e zsibongást a gyertyalángok és tollszára mögül, mellyel a napi kiadásokat jegyezgette; mellette egy széken társnője bóbiskolt, csodálatos módon tartva meg testének egyensúlyát. Az asztal sarkán ülő kandúr időközönkint méltósággal és filozófus nyugalom kifejezésével zárta le és nyitotta fel szemeit. Schwarcz körben jártatta szemeit a gyülekezeten.

- Hohó Schwarcz! Hogy-mint vagyunk? kiáltott több hang.

- Jól. Hát ti, hogy vagytok?

- Itt maradsz?

- Igen.

- Bemutatom őt, mint új tagot a tisztelt gyülekezetnek. Te pedig tartsd kötelességednek mindennap idejönni, ami kiváltságot ad arra, hogy soha ki ne aludd magadat - szólt Gusztáv rekedt hangon.

- Tehát mint tag? Annál jobb! Mindjárt hallasz egy beszédet. Hej, Augusztinovicz, kezdj hozzá!

A kártya-szobából egy meggörbült hátú és kopasz fejű fiatal ember lépett elő. Ocsmány külsejű volt: sipkáját az asztalra dobta, ő maga egy székre ült és megkezdte beszédét:

- Uraim! Vagy lesz csend, vagy mindjárt tudósan beszélek, pedig jól tudom, édes gyerekeim, hogy semmitől sem irtóztok annyira, mint a tudományoktól. Különben, Jupiterre! szokjatok már egyszer a parlamenti élethez. Mi ez? - Lármát hallok? Csend, figyelem! Különben mindjárt tudósan beszélek!

E fenyegetés következtében egy ideig csend uralkodott. A szónok diadalmasan körültekintett és folytatta:

- Uraim! Midőn itt összegyülekezünk, nem azért tesszük ezt, hogy csupán a nyugalomban keressünk feledést éltünk kellemetlen perceire. (Úgy van!) Hisz én minden nap idejárok és eszem ágában sincs, hogy ezt tagadjam. - Azt hiszem, nem vonjátok kétségbe, hogy én ma vagyok! (Tetszés. Szónok arca sugárzik és tovább beszél.) Csend! Ha csak távolról is sejteném, hogy minden erőfeszítésem: miként ez összejöveteleinknél határozott célok lebegjenek szemeink előtt, az általános könnyelműségen, mert joggal általánosnak nevezhetem azt (Úgy van! Úgy van!) - hajótörést szenvednek és nem fognak a közös egyetértés folyóvizén tovább vitetni, - hogy némelyek egyesült törekvéseit e könnyelműség mindjárt a levés processzusában semmivé teendi: ha ama felmerülő törekvések, melyeknek valódi célja az ingadozó gondolatokat egységes egésszé egyesíteni - sohasem fognak az ábrándok világából a reális tevékenység terére lépni: akkor, uraim! kénytelen leszek - s jót állok róla, hogy többed magammal - lételünk jelenlegi alakjának létjogosultságát vitássá tenni (Tetszés és taps) és más eszközökhöz folyamodni, (Helyes! Helyes!) melyek, ha mindnyájatokat nem is, de a választottakat mindenesetre le fogják kötelezni.

- Mi volt ez? - kérdezte Schwarcz.

Gusztáv vállat vont.

- Beszéd.

- Ki törődik azzal?

- És ki az, aki beszélt?

- Augusztinovicznak hívják. Jeles észtehetség, de a jelen pillanatban részeg és a gondolatai összezavarodtak. Egyébként tudja, hogy mit akar és istenemre mondom, hogy igaza van!

- Hát mit akar?

- Hogy ne hiába jöjjünk itt össze, hanem hogy egyesületünknek célja legyen; de ők a célt is éppúgy kikacagják, mint a beszédet. Egyébként ez szükségképpen szakadást idézne elő az úgynevezett szabadsággal és henyeséggel, melyek mindez ideig uralkodók ebben a gyülekezetben.

- És micsoda célok lebegnek Augusztinovicz szemei előtt?

- Irodalmiak és tudományosak.

- Helyes célok.

- Mondtam, hogy igaza van és ha az indítványt más teszi, talán el is fogadják.

- És ő?

- Amihez ő hozzáér, azon rajta hagyja saját nevetséges voltának és alacsonyságának nyomait. Schwarcz, vigyázz magadra! Ahogy én ismerlek, te semmi tekintetben sem hasonlítasz ő hozzá és mégis óva intelek, mert itt mindenki megtévedhet egy és más módon.

Gusztáv Augusztinoviczra irányozta révedező szemeit és vállat vonva folytatta:

- Sajátságosan van ez az ember alkotva. Mondom neked, valóságos gyűjteménye minden lehető tehetségeknek, alacsony jellemnek és nemes vágyaknak, aljas tettek mellett. Örökös ellentmondás! Ő benne soha sincs egyensúly az igyekezet s az erő között, és így szét is forgácsolja a tehetségeit.

Ezalatt néhány ismerős közeledett Schwarczhoz; a poharazás közt a csevegés általánossá lett. Schwarcz folytatta tudakozódásait az egyetem felől.

- Mindnyájan együtt éltek?

- Lehetetlen az, válaszolt egy litván származású ifjú. Sokféle itt az ember és a legellentétesebb a gondolkodásuk. Van is elég kotéria közöttünk.

- Elég rosszul van az.

- Nem olyan nagyon! Az egységnek megvan a jogosultsága bizonyos merőben magasabb célok érdekében, de a kollegiális életben lehetetlen és hiábavaló fáradság volna elérésére törekedni.

- Hát a német egyetemeken?

- Ott is vannak egyletek, melyek csak maguk közt élnek. Illő volna, hogy az érzelem és a gondolat világa legalább minálunk állna összhangban a praktikus élettel, mert ez előbbi különfélesége okozza az utóbbi különféleségét.

- Úgy hát sohasem egyesültök?

- Ez megint más kérdés. Igenis egyesülünk, ha egyetemi, vagy egyéb közérdekű dolgok kívánjak. Egyébiránt én azt hiszem, hogy ezek az ellentétek, amelyeken te megütközöl, éppen azt bizonyítják, hogy élünk, érzünk és gondolkodunk. Ilyen a mi egységünk; ami elválaszt, az egyesít is bennünket.

- És ti mely zászló hívei vagytok?

- A munka és a nyomor zászlójáé. De nem a saját nevünket viseljük. - A parasztpártiak péklegényeknek hívnak bennünket.

- Hogyan?

- Igen, annak. Az élet majd megtanit a jelentésére. A mi híveink olyan házakban szoktak lakást keresni, ahol nép is lakik. Azzal aztán ismeretséget kötünk és ha ez megvan, hitelt szerzünk nála. Ez a mi kisegítő módszerünk. És bizalomban nincs is hiány. Nagy többségünk nem eszik meleg ételt, - de potyazsemlye mindig akad, amennyire csak szükségünk van.

- Ez mulatságos!

- Úgy van, mulatságos! A mi pártunkon kívül, melyet azonban nem nagyon szoros kötelék fűz össze, van még egy úgynevezett parasztpárt: ezt az egyletet Antonievicz alapította és virágoztatta fel: utóbb Rylszki és Stanzkovszki álltak élén; most bolondok valamennyien és maguk sem tudják, hogy tulajdonképpen mit akarnak, kisorosz tájszólással beszélnek és pálinkát isznak: ebből áll az összes működésük.

- Milyen pártok vannak még?

- Világosan körvonalazott több nincsen; de vannak még sokféle pártszínezetek. Némelyeket a közös eszmék, másokat társadalmi állásuk hasonlóságai tart együvé. Találsz itt arisztokratákat, demokratákat, ultramontánokat és szabadelvűeket: azonkívül tékozlókat, asszonyok bolondjait és járdataposókat - és végre, ha kell, fanatikusan dolgozókat is.

- Kit tartanak a legkitűnőbb észtehetségnek?

- A diákok között?

- Természetesen.

- Minden szakmabeliek mást és mást. Némelyek azt mondják, hogy Augusztinovicz sokat tud, én a magam részéről azt tartom, hogy felületesen. Tanulmányainak lelkiismeretessége és egyöntetűsége Gusztávot teszik kitűnővé.

- Ah!

- Csak az a baj, hogy nagyon sokat beszéltet magáról. Vannak olyanok, akik nem szenvedhetik. Te laktársa vagy és így te leszel képes a legjobban megítélni. Például, hogy többet ne mondjak, viszonya az özveggyel. Eh! Túlhajtás az egész; más ember nem tenne úgy? Egyébként bizonyos, igaz, hogy nincs vele könnyű feladata.

- Gusztáv is említette már az özvegyet; ugyan mondd meg, kérlek, ki és mi ő tulajdonképpen?

- Egy fiatal nő, akit mindnyájan ismerünk, szomorú viszontagságokon ment keresztül. Valamikor egy Potlanszki nevű jogászt szeretett, s mondják, hogy őrülten szerette. Én nem sokat tudok már ez időkről, de Potlanszkira még élénken emlékezem. Tehetséges, dúsgazdag és szorgalmas fiú volt; barátai valósággal bálványozták. Nem tudom bizonyosan, hogyan ismerkedett meg az özveggyel, mert ezt sokféle változatban beszélik, de annyi bizonyos, hogy halálosan beleszerettek egymásba. A nő akkor tizennyolc éves volt. Potlanszki végre elhatározta, hogy feleségül veszi. Nem lehet azt leírni, hogy mit nem követett el a család, csakhogy ezt a házasságot megakadályozza; de Potlanszki erélyes fickó volt, aki véghez vitte azt, amit elhatározott magában és dacolva minden akadállyal, megesküdött vele. Egy esztendeig éltek együtt. Egyszer aztán Potlanszki hagymázba esett, meghalt és a feleségét úgyszólván az útszélén hagyta, mert a család minden vagyonát lefoglalta. Volt egy gyermekük - az is meghalt nemsokára; az özvegy egyedül maradt és ha Gusztáv nincsen, tökéletesen tönkrement volna.

- Mit tett Gusztáv?

- Csodákat művelt. Az ő nyomorúságos eszközeivel bíróilag megtámadta a Potlanszkiakat, - azt ugyan csak az isten tudja, hogy megnyerte volna-e a pört, mert a család előkelő, de annyit mégis elért, hogy az özvegynek haláláig bizonyos nyomorult évdíjat biztosítottak, mert féltek a meghurcoltatástól.

- Remek dolgot végzett!

- Hm, hm! Fenegyerek az; és micsoda erély! - Gondold meg, hogy akkor még alig látogatta egy évig az egyetemet, ismerősök nélkül, vagyontalanul, egy idegen városban. De úgy van az már, barátom! a gazdag tud magán segíteni, a szegény meg kénytelen.

- De micsoda kötelezettségei voltak az özveggyel szemben?

- Potlanszkinak jó barátja volt. De ez még nem elég; az özvegyet szerette, még mielőtt az Potlanszkinak nejévé lett volna, de tartóztatta magát, most már nem titkolja.

- És az özvegy?

- Eh, eh! Mióta az a szerencsétlenség érte, tökéletes dermedtségbe esett - egyszóval, megőrült. Nem tudja, mi történik vele, érzéketlen minden iránt, különben látni fogod itt, mert minden nap idejön.

- Mi célból?

- Mondom, hogy őrült. Beszélik, hogy Potlanszkit ebben a csapszékben látta meg először és most nem hiszi, hogy meghalt és mindenhol csak őt keresi, a bolond! Annyi bizonyos, hogy ha feltámadna és nem menne egyenest ő hozzá, sehol sem találhatná máshol, mint itt.

- De hogy Gusztáv engedi idejönni...

- Potlanszki sohasem engedte volna meg, de Gusztáv mit sem tilt meg neki.

- És hogyan bánik Gusztávval?

- Mint egy asztallal, székkel, tányérral, vagy egy gombolyag pamuttal. Észre sem látszik venni, de nem is kerüli. Mindig közönyös, mindig apatikus. Eleget mardossa ez Gusztáv szívét - de ez nem a más dolga... Nézd itt van már! aki ott jobb felől belépett.

Amint az özvegy a szobába lépett, a zaj egy kissé alább hagyott. Ennek a titokteljes alaknak a belépte mindig bizonyos hatást tett. Termete a középszerűnél magasabb, sovány volt, arca hosszúkás, haja világosszőke, szemei sötétek; vállai, - jóllehet soványak, - és a keble kerekded és formavilág tökéletesek voltak, éppúgy, mint egy hajadonnál. Alig észrevehetőleg hátrafelé hajló homlokán bú és komolyság ült. A sötét szemöldök finom rajzú boltozatot képeztek a homlok alatt mélyen, mintegy árnyékban fekvő szemek fölé. Ezek pedig csodálatos acél színűek voltak, fényük hasonlított a csiszolt acél fényéhez. Mert fény volt ez csak és semmi más; ragyogásából hiányzott a gondolat mélysége és melege. Nem adták vissza a tárgy képét, csupán visszasugározták. Leírhatatlan hidegség honolt ezekben a szemekben, szemhéjaik majdnem sohasem mozdultak, sohasem zárultak le és a szemgolyó állandóan bizonyos kutató, fürkésző, kereső és mégis gépies mozgásban volt. Arcának többi része is tökéletesen megfelelt a szemeknek, ajkai egy szobor ajkaihoz hasonlóan, kissé lefelé hajlottak és az egyforma halványságú arcbőrnek volt némi barnás árnyalata. Nem volt sem csinos, sem kedves, csak szabályszerűen szép. De különös volt ebben a nőben, hogy míg arca kihaltnak látszott, volt valami egész alakjában, ami kimondhatatlanul vonzotta a férfiakat. És ez sajátságos varázst kölcsönzött neki. Ámbár szobor volt a legnagyobb mértékben, mégis ugyanilyen asszony is volt. Vonzott és visszataszított. Gusztáv érezte ezt leginkább.