A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Bővített kiadás

Copyright © Leiner Laura, 2016

© L&L Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Kiadja a L&L Kiadó Kft., 2016

e-mail: info@llkiado.hu

www.llkiado.hu

Felelős kiadó a kft ügyvezető igazgatója

A szöveget László Irén gondozta

A borítót Müller Péter tervezte

EPUB ISBN 978 615 5653 18 6

MOBI ISBN 978 615 5653 19 3

verziószám: 1.05

Maminak

Adatlaprészletek a közösségi portálról

Név: Bencze Virág (Emó)

Kor: 16

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: J LUV MY BOyFRiEND :)

Érdeklődési kör: Beniiiiiiiii <3

Klubtagság: Akik utálják Doriánt; FarmVille; AFC; Twilight; Supernatural; Luv Pete Wentz

Szemüveges vagyok :P

Név: Neményi Arnold

Kor: 16

Beszélt nyelv: magyar, francia, angol

Magamról: „Viszlát, és kösz a halakat!”

Érdeklődési kör: könyvek, olvasás, Párizs

Klubtagság: Mindhalálig Beatles!; In memoriam John Lennon; Gondolkodó emberek; „Színház az egész világ”

Név: Zsidák Gábor (Gábor)

Kor: 16

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: Jim Carey, a nagy nevettető

Érdeklődési kör: tanulás, barkochba, tévézés, kutyasétáltatás

Klubtagság: Gáborok klubja; Hülye járások minisztériuma; Comedy Central

Név: Jacques Chatelain (Zsák)

Kor: 16

Beszélt nyelv: francia, magyar

Magamról: ez az iskola est très bonne!

Érdeklődési kör: főzés, barkochba, tévézés

Klubtagság: Paris Je t’aime; Remi Gaillard; Jamie Oliver; Kóristák

Név: Pósa Richárd (Ricsi)

Kor: 17

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: ajánlom, hogy szállj le róla!!!

*

Cortez, gyere már msn-re!!!

*

Neményi! Utállak!

Érdeklődési kör: jármű

Klubtagság: Akik utálják Doriánt; Jalapeno; Basszgitárosok; Raszta vagyok; Korn; Bajnokok Ligája RulZ

Név: Szatmáry Kinga (Kinga)

Kor: 16

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: nincs szükségem senkire, és ha van egy kis eszed (kétlem), akkor nem hívsz, nem zavarsz, nem keresel, de legfőképpen nem idegesítesz fel!!!

Érdeklődési kör: versenyzés, tanulás, suliújság, környezetvédelem

Klubtagság: Akik utálják Doriánt; Egyenjogúságot a nőknek; Lovasok; Hogyan óvjuk környezetünket; ll. kerületi edzőtermek; Még léteznek okos és szép emberek

Név: Haraszti Róbert (Robi)

Kor: 16

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: lázadáááááás

Érdeklődési kör: csak a rock!!!, Wii, Guitar Hero

Klubtagság: I luv Máday; Amíg a föld kerek, mindig lesznek rockerek!; Antipop; Metallica

Név: Szenyor Nagy Zsolt (Zsolti)

Kor: 16

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: gyúrok, mint állat!

Érdeklődési kör: gyúrás

Klubtagság: Akik utálják Doriánt; Jalapeno; I luv Máday; Chuck Norris; Bajnokok ligája RulZ; ll. kerületi edzőtermek

Név: Bernáth András (Andris)

Kor: 16

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: váááá

Érdeklődési kör: Wii, rockzene, Guitar Hero

Klubtagság: AC/DC; Black Sabbath; Metálosok-rockerek; I Luv Máday

Név: Felmayer Dávid (Dave)

Kor: 16

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: „Rosszul nézel ki, lájkolsz te rendesen?”

*

Zsolti! Tartanod kell a diétát!!!

*

Csatlakozz te is a Jalapeno rajongói klubjához!

Érdeklődési kör: személyi edzőség

Klubtagság: Akik utálják Doriánt; Jalapeno; Bajnokok Ligája RulZ; Visszahívlak; Csak Apple

Név: Antai-Kelemen Ádám (Cortez)

Kor: 17

Beszélt nyelv: magyar, angol, francia, spanyol

Magamról: aha, jó…

Érdeklődési kör: az égvilágon semmi nem érdekel…

Klubtagság: Akik utálják Doriánt; Jalapeno; SkaPunk; Born in the USA; Bajnokok Ligája RulZ; Ramones

Január 17., vasárnap

Mióta a Szent Johannába járok, sok mindennel megismerkedtem, amiről azelőtt fogalmam sem volt. Például, hogy milyen, ha az embernek legjobb barátnője van. Aztán milyen, amikor összevesznek. Végül, tippem sem volt, hogy milyen egy kibékülés. Egy igazi, nagy, egész hétvégét felemésztő békülés. Túl sok mondanivalónk volt egymásnak, túlságosan eltávolodtunk a tizedik osztály első félévében, és úgy tűnt, egyszerre akarunk mindent bepótolni. Virággal az egész hétvégét együtt töltöttük, és azon túl, hogy végigbeszélgettük az egészet (komolyan, volt mit kitárgyalni!), sikerült igazi lánybulit csapnunk. :) Miután Virág úgy döntött, végleg felhagy az emo stílussal, segítségre szorult. És hát, mire valók a barátok? Persze hogy örömmel vállaltam, ráadásul anyu is azonnal beszállt, mondván, úgy szereti a tévében azokat az átváltoztatós műsorokat. Igazából mi csak szolid, „befestjük Virág emósra leszívott, szinte fehér hajtincseit” programot akartunk, de anyu túlságosan belelkesedett, úgyhogy ő volt a főszervező. Először is csinált Virágról egy fotót, hogy legyen „előtte/utána” kép a munkájáról. Ez már eleve tökre vicces volt, szegény Virág a csonka frufrujával, tupírozott manga hajával és a tipikusan szenvedős, „ajj már” nézésével bámult anyura. Aztán befestettük a haját. Virág behajolt a fürdőkádba, anyu nyomta rá az összekevert tubusos festéket, én meg a másik oldalról igyekeztem összedörzsölni a tincseket, hogy mindenhová jusson. Az csak hab a tortán, hogy kiszakadt a nejlonkesztyűm, és a bal kezem kékesfekete lett. No comment. Virág sem járt túl jól, neki az összekent halántékán és homlokán kezdett a festék egyre sötétebb színben pompázni, végül, mire lemoshattuk a festéket, már úgy nézett ki, mintha bukósisak lenne rajta. De hát az „anti-emós” külsőért meg kell szenvedni. Jó, lehet, hogy ilyen mondás nincs is, de eléggé igaz, úgyhogy mindegy. Miután lemostuk a festéket, körülbelül egy órát szenvedtünk azzal, hogy leszedjük Virág füléről, homlokáról, nyakáról és (valamilyen különös okból kifolyólag) a karjáról a sötét foltokat. Anyu ragaszkodott hozzá, hogy zenéljünk, mert szerinte „olyan vicces, kamaszlányos dolog ez a stílusváltás”, szóval kellett valami olyan szám, ami passzol a témához és a hangulathoz is. Anyu ragaszkodott Cindy Lauperhez, Virág AFC-re esküdött (mert attól, hogy külsőleg megváltozik, attól még a szokásos zenéit szereti), én meg gondoltam, jó lenne valami dallamos, boldog szám. Mondjuk, Beatles. Na, ebből a három stílusból őrült nagy ricsaj lett, összevissza üvöltött minden a notebookomból, és bár nem láttam, el tudom képzelni, hogy apu milyen riadtan nézhetett az emelet felé. Igen, ilyen, ha az embernek kamaszlánya van. :)

Virág haja újra emberi színt kapott (eltűntek a póttincsek, a fehér melírcsíkok, a tupír és a hajgyilkos vasaló). Hagyta, hogy megszáradjon az immár ismét sötét, szinte fekete haja, ami vasalás nélkül visszanyerte eredeti, hullámos fazonját, és elégedett volt az eredménnyel. Mi is. Átváltoztatjuk Virágot projekt 3/1.

Szombaton (miután este későig DVD-ztünk, megnéztük a Twilight-filmeket; már megint), következett a második szakasz. Virággal együtt átmentünk hozzájuk, és pakoltunk. Még sosem volt benne részem, de állítólag szakítás után a lányok először frizurát változtatnak, aztán szortíroznak. Tehát el kellett pakolnunk minden Doriánra emlékeztető dolgot. Ez igen sok energiát felemésztett, ugyanis Virág exbarátja (a tizenegyedikes, emós Dorián) rövid és igen csúnya végű kapcsolatuk után rengeteg emléket hagyott maga után. Amiktől meg kellett szabadulni. Millió sms-törlés, a róla készült rajzok eldugása (mégsem hagyhattam, hogy Virág zseniális mangáit ezért kidobjuk), e-mailek szanálása, és hát mindenféle rágóspapír, cetli, szilveszteri koncertjegy megsemmisítése. Egyszóval teljes Dorián sztornó. Ezek után átrendeztük Virág ruhásszekrényét. Úgy terveztük, hogy az emós cuccait a lenti polcra, minden mást pedig az előkelő felső részre teszünk. Az ötlet jó volt, csak éppen a végeredmény lett katasztrofális. Ugyanis, miután minden pink, lila, csillagos, halálfejes, csíkos (és ezek kombinációja) eltűnt az alsó polcon, szomorúan vettük tudomásul, hogy Virágnak összesen egy darab „nem emós” holmija van. Egy napocskás bakancs. Átváltoztatjuk Virágot projekt 3/2.

Vasárnapra maradt tehát a vásárlás. Anyu a meteorológiai intézetben dolgozott, aput nem szívesen rángattam volna el, Virág anyukája nem volt otthon, így maradt az utolsó alternatíva. A mostohaanyja, Kriszta. Külön örültem, hogy ő jön velünk, mert az utóbbi időben Virág elég csúnyán bánt vele (ahogy mindenkivel), így ez a program tökre jó volt „kapcsolatépítés” szempontjából is. És még kedvezménye is volt! Oké, az más kérdés, hogy a Cserépvárosba, így Virág kissé fura göncöket kapott, de elmondása szerint neki tetszik, úgyhogy végül minden jól sült el. Átváltoztatjuk Virágot projekt 3/3.

Vasárnap délután, amikor Virág kék farmerben, bakancsban, valami rettenetes, mustársárga pulóverben, színes sálban, hullámos, oldalra csatolt hajjal, szemüvegben megállt anyu előtt a második fotóra, tudtuk, hogy nagyszerű munkát végeztünk. Mintha kicserélték volna. Vasárnap délután aztán, amikor én hanyatt feküdtem az ágyamon, Virág pedig a babzsák fotelemben heverészett, egyik témáról a másikra csapongva egyszer csak azon kaptuk magunkat, hogy sírunk. Jó, ez így elég bénán hangzik, de őszintén volt okunk a kiborulásra. Az egész elmúlt félév kijött belőlünk: az, hogy haragban voltunk, az, hogy nem számíthattunk egymásra, hogy mennyire eltávolodtunk, Virág brutális félévije (hatból bukott), a szilveszter, ami mindent megváltoztatott, Dorián… és Cortez.

Tulajdonképpen zokogva kértünk egymás után bocsánatot, aztán már annyiszor hangzott el a „ne haragudj – te ne haragudj” párbeszéd, hogy sírva nevettünk. Mert mindketten hibáztunk, ezt tudtuk jól. Úgy döntöttünk, hogy egyszer, csak egyetlenegyszer megbeszéljük, és soha többet nem vágjuk egymás fejéhez a dolgokat. Mert minden olyan nagyon összetett. Nem tehettem semmit, amikor Virág beszerelmesedett, és Dorián annyira elvette az eszét, hogy mindenkivel szembefordult. Virág nem volt velem, amikor egyedül éreztem magam és senkit nem hívhattam fel. Nem voltunk egymás mellett, amikor összetört a szívünk. Mindkettőnké, egyszerre. A szilveszter, azt hiszem, örökre emlékezetes marad mindkettőnknek. Csak kicsit máshogy. Virágra akkor nyomult rá annyira alig két hónapnyi járás után Dorián, hogy azonnal otthagyta. Engem pedig akkor csókoltak meg életemben először, ami bár hivatalosan az első csók, mégis titokban kell tartani. Jaj. Tartom magam, és igyekszem jó pofát vágni a dolgokhoz, de elalvás előtt még mindig hallom a tűzijáték robbanását, érzem a csontig hatoló hideg szelet, látom magam előtt Cortezt, ahogy egy pillanatig bizonytalankodik, végül magához húz és megcsókol… De több is veszett azon az estén, mint a kabátom (elhagytam a koncerten). Ott maradt a büszkeségem is, azt hiszem. Mert Cortez, bár megcsókolt, mégsem szakított a barátnőjével. Nem változott semmi, csak egy csók volt. Amit meg nem történtnek nyilvánítottunk, miután a suliban újra találkoztunk, és rá kellett döbbennem, hogy minden maradt a régiben. Én szeretem, neki barátnője van. Ah, no comment.

Este vacsora után (brokkoli meg csirke, meg nem tudom) leültem a babzsák fotelembe, az ölembe vettem a notebookom, és bekapcsoltam a gépet. Az msn betöltődött, de rejtve maradtam, épp csak átfutottam a listát. Tipikus vasárnap este. Szinte az egész osztály online volt.

Virág – ikszdééé XD (állapota elérhető), Gábor – Beugrót néz (állapota nincs a gépnél), Andris – Counter Strike (állapota elfoglalt), Robi – felnyomták a wow-omat!!! (állapota elfoglalt), Kinga – muszáj minden baromságot „lájkolni” a Facebookon??? (állapota elfoglalt), Zsolti – Kinga, töröld magad, az a megoldás! LoL. (állapota elérhető), Dave – elfoglalt (állapota elérhető), Ricsi – Killing in the name of… (állapota elérhető), Jacques – :) (állapota elérhető) Cortez – Do you know your enemy? (állapota nincs a gépnél). A lista utolsó neve szürke maradt. Arnold offline volt.

Kezdődik a második félév: 5/? – bárcsak tudnám, mire számíthatok. :(

Január 18., hétfő

Virág reggel a kapuban várakozott. Csinos volt, hullámos haját színes kötött sapi alá rejtette, kabátja alól világos rózsaszín, nagy kék virágmintás pulcsi lógott ki. Apu meg is dicsérte, hogy milyen máshogy néz ki, mire Virág zavartan megigazgatta az egyujjas kesztyűjét. A suli felé haladva némán néztem ki az ablakon. A pár perces út alatt Virág hátul kuksolt, én pedig a zord januári reggelt figyeltem a szélvédőn át. Fagyos szél, mínusz két fok, látszódó lehelet, faágakra fagyott hó, pocsolyákon berepedezett jég, szürke ég. Pfuj. A január igazán lehangoló. Apu kitett minket a Szent Johannánál, mi pedig egy pillanatig megálltunk, megszorítottuk egymás karját, aztán hatalmas sóhaj kíséretében megindultunk a lépcső előtt ácsorgó társaság felé. Szembe kellett néznünk a félelmeinkkel. Virág a rá váró tanóráktól és a Doriánnal való találkozástól tartott, én pedig… csak a szokásos. Ott állt, snowboard dzsekije zsebébe dugott kézzel, lazán, menőn. Sötét, szinte fekete haja direkt kuszán állt, mélykék szeme szinte világított, a mosolya pedig… Na jó, ez kezd olyan lenni, mint valami béna romantikus filmjelenet. Cortez ott állt, ahol szokott, úgy, ahogy szokott. Ennyi. (Talán még egy kicsit neheztelek rá. Talán.)

– Sziasztok – köszöntem, úgy általában mind a négy fiúnak. Dave a mobilját nyomkodta (twitterezett), Zsolti egy Danone Activiát evett (???), Ricsi pedig a cipzárba behúzott raszta tincsét próbálta kiszabadítani. A fiúk felnéztek, aztán megakadt a szemük Virágon. Nem csodálom, alig lehetett ráismerni.

– Ki vagy te, és hová tetted Emót? – ráncolta Ricsi a szemöldökét, mire mindannyian elmosolyodtunk. Virág vihogva megvonta a vállát.

– Én vagyok! Virág! – erősködött.

– Tényleg? Ne mondd – röhögött Zsolti. – Mi történt veled?

– Semmi sem. Csak. Izé – kereste Virág a szavakat.

– Aha. Értjük – bólintott Dave. Virág nevetgélve arrébb rúgott egy koszos jégdarabot, ezzel is bejáratva az új (illetve eddig nem használt) bakancsát.

– Csak közlöm, hogy megbeszélés lesz az újságnál! – lépett oda hirtelen Kinga köszönés nélkül, hozzám intézve a szavait.

– Neked is jó reggelt – dünnyögtem. – Tudom. Mindjárt megyek – feleltem. Még soha nem felejtettem el, és nem ma akartam először ellógni, de ezt Kinga is nagyon jól tudta. Ő egyszerűen ilyen. Nem bírja, ha nem szólhat be.

– Nyerítést hallottam? – nézett körbe Zsolti, mintha nem venné észre Kingát.

– Nagyon vicces. Majd szólok, ha egyszer sikerült jót mondanod! – kontrázott.

Kinga és Zsolti kapcsolata sosem volt felhőtlen, de a karácsonyi ünnepség óta, mondhatni, ki nem állhatják egymást. Kinga akkor is csak önmagát adta, ami nem meglepő, viszont szerintem igazán túllőtt a célon. Úgy és olyat mondott Zsoltiról, ami akkor is nagy bunkóság lenne, ha Zsolti nem hallotta volna. De hallotta. És nyílt titok, hogy akkor kezdett foglalkozni a fogyás gondolatával.

– Fogd be, ló – rázta a fejét Zsolti kínosan. Kinga karba tett kézzel, összehúzott szemmel nézett rá, és épp mondani akart valamit, amikor Dave megszólalt.

– Ott jön Dóri!

Mindannyian hátrafordultunk. Dorián lassan, lehajtott fejjel lépkedett a suli felé. Fekete csőnadrág, lila (!) kabát, kockás sapka, ami alól kilógott a fél szemébe vasalt haja.

Virág egy pillanat alatt megfordult, és idegesen gyürkélte az egyujjas kesztyűjét.

– Ide néz? – suttogta Virág.

Dorián elhaladt mellettünk, a pillantása végigsiklott rajtunk, kicsit elidőzve a háttal álló Virágon.

– Aha – mondtam.

Az emós fiú megtorpant, aztán egy határozatlan lépéssel megindult felénk. Valószínűleg azzal a szándékkal, hogy köszönjön Virágnak, vagy esetleg beszéljenek. A szándék tehát megvolt, a megvalósítással azonban elég komoly gondjai akadtak. Ugyanis mielőtt odaléphetett volna hozzánk, Cortez, aki eddig nem is figyelt, felemelte a fejét, és farkasszemet nézett vele. Hú, még a levegő is vibrált, olyan feszült lett a légkör. Cortez felhúzta a fél szemöldökét, mire Ricsi is megfordult, és határozott fejrázással jelezte Doriánnak, hogy meg ne próbáljon odajönni. Az emós a szája szélét rágva még egyszer végignézett rajtunk (ismét leragadt a lehajtott fejű Virág bámulásánál), aztán fogta magát, és bement a kapun. Wow.

– Kösz – suttogta Virág, mire Cortez biccentett.

Jó tudni, hogy Kingán kívül (aki mindig mindenről tud) a fiúk is mélységesen elítélik Doriánt.

– Na végre! – rántotta le Ricsi a cipzárját, amivel együtt leszakadt a beragadt tincse is. – Tessék, Kinga, ajándék – nyomta a kezébe.

– Pfuuuj! Mindjárt hányok – dobta el Kinga, aztán megjegyezte, hogy ideje bemenni. Ezt rám is értette.

Megragadtam Virág karját, és elindultunk a lépcsőn. A portán felmutattuk a belépőkártyánkat, aztán az aulába lépve rögtön egy rémes kiáltás hangzott fel. Az igazgatóhelyettes a megszokott helyén, a Jeanne d’Arc-szobor mellett állt, és a belépő diákokat pásztázta.

– Kinga, Renáta! – üvöltött ránk Máday. – Megbeszélés.

A suliújság termébe mentünk, ahol rajtunk kívül már mindenki ott volt. (Kivéve az örök későt, Arnoldot.) Timi, a főszerkesztő türelmetlenül biccentett, aztán ki is adta a februári számra vonatkozó feladatokat.

– Valentin, minden mennyiségben! – közölte.

Ez az ajánlóimra is vonatkozott, úgyhogy a padon ülve, az ölembe tett jegyzetfüzetembe firkantottam pár ötletet (mint mindig, most is a könyvajánló jutott először eszembe, a film és zene a szokásos, „passz” stádiumban maradt), aztán felnéztem, mert a riportban is érintett voltam. Mármint olyan szinten, hogy Kinga az újság riportere, de mivel minden létező fotóst kirúgott, én lettem a lap ideiglenes fotósa.

– Riportot akarok az iskola legnépszerűbb diákjával! – adta ki az utasítást Timi.

– Már elnézést, de éppen Gondos tanárnővel terveztem riportot – szállt vitába Kinga.

Ha engem kérdeznek, a kémiatanárnővel készített riportra senki nem kíváncsi, főleg, mióta megalakult a Facebookon a „Gondos haja” rajongói oldal, ahol a diákok megbeszélhetik, a tanárnő haja melyik kémiai vegyülettől rézvörös. :)

– Valentin-napi szám, Cortezt akarom! – jelentette ki Timi ellentmondást nem tűrő hangon, mire Kinga morgott valamit, de hiába.

Ez azt jelenti, hogy nekem kell fotót csinálnom Cortezről. Hurrá. Amúgy nem vagyok meglepve, hogy mindenki őrá kíváncsi: Cortez a maga tizenhét évével (kétszer volt kilencedikes, mert Amerikában járt suliba) az iskola legnépszerűbb diákja. Őszintén, ki ne lenne oda érte? Végtelenül helyes, deszkázik, gitározik (bandában is játszik Ricsivel és Zsoltival), perfekt angol, francia, és spanyolul is beszél, egyszóval ultramenő… És ezt mindenki tudja. Még a felsőbb évesek is odavannak érte, hogy a kilencedikes, visongó lányokról már ne is beszéljünk. A bökkenő, hogy Corteznek barátnője van, és a mellett a lány mellett elég kevesen tudunk labdába rúgni. Amíg az a-s Edina jelentette a legnagyobb veszélyt, még úgy gondoltam, érdemes figyelemmel kísérni a kapcsolatuk alakulását. Viki azonban más. Ő tényleg a barátnője, és tényleg megérdemlik egymást. Ah. Mintha haragudnék kicsit. Mintha…

Kimentünk a szerkesztőség terméből, és miközben Virág csatlakozott hozzánk, Kinga folyamatosan fújta a magáét.

– Állítólag ez egy újság! Állítólag riporter vagyok! Mégis Cortezt kell faggatnom olyan dolgokról, amik engem speciel egy cseppet sem érdekelnek!!! – hadarta.

– Ezt akarják olvasni – vonogattam a vállam.

– Renáta! Köztudott, hogy nincs személyiséged. Neked aztán olyan mindegy, hogy kivel készül riport, mész a többiek után…

– Kösz – sziszegtem, miközben kértem egy forró csokit a büfés nénitől.

– Most őszintén. Te is Cortezről olvasnál szívesen riportot. Odavagy érte…

– Kinga – fordultam felé hirtelen. – Nem érdekel Cortez.

– Higgyem is el? – húzta fel a szemöldökét.

– Mármint – túrtam bele a hajamba – azon vagyok, hogy ne érdekeljen – javítottam ki magam.

– Na! – csillant fel Kinga szeme. – Pár évtized, és kevésbé leszel szánalmas.

Ez Kingától pozitív vélemény. Köszönet neki. Pff. :)

A büfében vásárolt forró csokikkal felmentünk a lépcsőn, aztán időztünk pár percet a folyosón lévő suliboxoknál (kivettük a szöveggyűjteményünket). A termünkbe lépve őrült ricsaj és a levegőben szálló papírgalacsinok fogadtak minket. Andris és Robi megint összeveszett valamin, amit már megint csak ők értenek. A két kocka egyre idegtépőbb, komolyan, lassan egy csendes perc sincs a termünkben, mert ha éppen jóban vannak, akkor a tévéből mindenféle metálzene üvölt, és arra ugrálnak, ha meg rosszban vannak, nos, a zene akkor is üvölt, csak nem ugrálnak, hanem dobálóznak és vitatkoznak. Éljenek az érett, tizedikes fiúk!

Sikerült a helyemre ülnöm úgy, hogy csak egy alufólialabda talált halántékon. Micsoda élmény! Csendben kihalásztam a táskámból A 22-es csapdáját, és fellapoztam ott, ahol a párizsos könyvjelző kilógott. Igyekeztem a könyvre koncentrálni, de némileg zavart, hogy a sulirádióból The Killers üvöltött, a termünk tévéjéből AC/DC, közben Virág a zenelejátszóját hallgatva FOB-ot énekelt, mindemellett Kinga érkezett meg, a tőle megszokott stílusban. Üvöltve. Hát igen. A hétfők mindig húzósak. :)

– Kapcsoljátok már ki ezt a borzalmat! – kiáltott Kinga, a székére felállva. A válasz három összegyűrt fólialabda és egy sonkás szendvics. Ezzel mind megdobták. – Ostobák! – igazította meg félelmetesen szoros copfját, aztán levágta magát az egyszemélyes padba, és elmerült a lovas jegyzetfüzetében.

– Réni – szólított meg hirtelen Jacques, a francia osztálytársunk, aki előttem ül. Mosolyogva összecsuktam a könyvem, és becsengetésig beszélgettünk, leginkább az időjárásról. :)

Cortezék csengetéskor jöttek be a terembe, nyomukban egy csapat vihorászó lánnyal, akik, miután észrevették, hogy ez nem a saját termük, még hangosabban kezdtek vihogni, az egyikük még a hasát is fogta, annyira nevetett. Tényleg szörnyen vicces volt, kár, hogy elfelejtettem nevetni. Unottan néztem a zavarukban a kijáratot sem találó kilencedikeseket, aztán találkozott a tekintetem Kingáéval. Lenéző pillantást vetett a lányokra, és rám is. Igen, először magammal kell elhitetnem, hogy nem érdekel Cortez, aztán megpróbálom másoknak is bebizonyítani. Az osztályban őrült nagy volt a káosz. Mindenki a terem legtávolabbi részén ülővel akart beszélgetni, Dave fél kezével a zakóján lévő szöszöket szedegette le, a másik kezével pedig szüntelenül nyomogatta az érintőkijelzős telefonját. Dave egyébként a Jalapeno menedzsere (a banda, amit Cortez, Ricsi, Zsolti és Cortez barátnője alkot), és mint „fontos személy”, igazán ad a megjelenésre. Az más kérdés, hogy hiába tart fenn egy plusz telefonszámot az együttes ügyeinek intézésére, eddig még csak sulieseményen és egy házibuliban léptek fel. Ettől függetlenül Cortezék bandája nagy durranás, a MySpace-en és a Facebookon is iszonyat sok rajongójuk van, és nem mellesleg baromi jó zenét játszanak. Úgyhogy a Jalapeno totál menő. Nem is volt kérdés. És miközben a fiúk tizedikesként kezdik kiütni a menőségmérőt, addig engem jó, ha tíz diák felismer a suliból. És köztük vannak az olvasókörösök is. No comment.

Kardos tanár úr becsapta maga mögött az ajtót, jelezve, hogy kezdődik az óra. Rekordidő alatt (csak négy percet vett igénybe) mindenki eltette a telefonját, kikapcsolták a tévét, a táskákba kerültek a zenelejátszók… kezdődhetett az irodalomóra. Negyed kilenckor, amikor Kardos éppen a himnuszköltészetről beszélt, és legalább a fél osztály nyitott szemmel aludt, kinyílt az ajtó. A szívem összeszorult, és igyekeztem normális arccal nézni, ahogy Arnold örökös későként belép a terembe, három összetett mondattal és olyan választékos szókinccsel, ami mindig megdöbbent, egyszerűen kimagyarázza magát, majd mellettem elhaladva a leghátsó padba megy, leül, ügyet sem vetve az órára előveszi a regényét, és zavartalanul olvasni kezd. Egy gyors mosollyal üdvözöltem, aztán visszafordultam, és az ölembe ejtett kezemet tanulmányoztam, mintha csak valami érdekes lenne rajta. Az, hogy Virággal rendeződött a barátságom, óriási megkönnyebbülés, mert tényleg nagyon megviselt, hogy haragban voltunk. Jó volt vele kibeszélni mindent, átrágni a Cortez-sztorit, együtt szidni Doriánt és a viselkedését… Virág teljes mértékben kiadta magából a bánatát. Én azonban nem. Mert van, amit Virág sem tud, van, ami annyira fáj, hogy szinte vetekszik a Cortez miatt érzett mérhetetlen szenvedésemmel. Amiről csak én tudok. Hogy Arnold, a legeslegjobb barátom a világon, a lelki társam, a másik énem, elmegy. Ez az utolsó félév, amit a Szent Johannában tölt. És ami a legszomorúbb, hogy nem lehetek önző, nem mondhatom, hogy ne menjen, mert mennie kell. Arnold a legokosabb diák az iskolában (megkockáztatom, hogy nem csak a Szent Johannában), a tudására már kilencedikben felfigyelt az egész tanári kar, így valahol, mélyen tudnom kellett, hogy nem érettségizünk együtt. Szerintem tudtam is. Mégis villámcsapásként ért a hír, hogy elmegy. Erről csak én tudok. Na meg persze az igazgató, Monsieur Borrel és Kardos, akik elkísérték Arnoldot Párizsba, a Szent Johanna testvériskolájába, amikor felvételizett. :(

– Reni, megismételnéd? – szólt hirtelen Kardos, én pedig feleszméltem a bambulásból. Fogalmam sem volt, hogy mit kéne megismételnem, ezért elnézést kértem, és az óra további részében a himnuszköltészetre koncentráltam. Bárcsak lekötött volna.

A félév húzósan kezdődött, az osztályátlag kritikán alulinak minősült, az sem segített sokat, hogy Arnold és Kinga kitűnőként, Gábor és én pedig bőven 4,0 feletti átlaggal zártuk a tizedik első félévét. Sajnos a maradék nyolc ember összevissza kettesével, sok-sok bukásával és Virág rekord „hatból vágták meg félévkor” történetével kegyetlenül rossz lett az átlagunk. Ezt minden tanár szóvá is tette, és őszintén, az esti szülői sem kecsegtetett túl sok jóval.

Utolsó óra után Arnolddal a könyvtárba mentünk, ahol a többiek már ott voltak. Kis csoportról van szó, az olvasókör nem éppen menő a Szent Johanná-s diákok körében. Karcsi, a kilencedikes fiú nagyon megörült nekünk, sőt, rögtön el is mesélte, hogy mennyire jó könyvet olvasott (valami varázslóiskoláról), és miközben a beszámolóját hallgattam, óvatosan leszedtem a hátára ragasztott „felvállaltan barom vagyok” matricát. Szegény. Említettem, hogy az olvasókörösök nem menők? :(

A mai szakkört Arnold tartotta, George Orwell munkásságáról és főleg az 1984-ről beszélt, én pedig ámulattal hallgattam. Arnolddal kapcsolatban igyekeztem rendet tenni a fejemben, és próbáltam úgy nézni, hogy ne bőgjem el magam. Hosszú még a félév, nem zokoghatok mindennap. Azt hiszem, annak is eljön majd az ideje.

Hazaérve bepakoltam holnapra, aztán bekapcsoltam a gépem. A Facebook és msn pontosan fél nyolcig volt tömve, akkor azonban majdnem minden szülő hazaért, ezért egymás után kerültek offline módba az osztálytársaim. :) Az egyórás netkorlátozásom még le sem járt, de anyu már felkiabált a szobámba, úgyhogy mennem kellett. A szülőin rám nem érkezett panasz, azonban az ofő kedvetlenséget és szomorúságot lát rajtam, úgyhogy anyuval jól kitárgyalták a kamaszkorom problémáit. A felnőttek olyan diszkrétek.

Vacsora után olvastam egy órát, aztán szomorúan lementem a konyhába. Aput ott találtam. Pár pillanatig fürkészve néztük egymást, végül egy-egy vállrándítással megállapítottuk, hogy pótvacsorázunk, úgyhogy együtt kerestünk tovább. Gyümölcsrizzsel a kezünkben olyan mély és komoly problémákról tanakodtunk, mint az ónos eső, apu kedvenc sorozatának utolsó epizódja vagy éppen a „Cortez egyáltalán nem foglalkozik velem” eset. Okosabb nem lettem, de jó volt kicsit kibeszélni a dolgokat. Akkor is, ha ez semmin nem változtat.

Szülői: 5/2 – Virág dobott egy sms-t, hogy elvált szülők gyerekeként dupla leszidást kapott. Szegény. :(

Tesi: 5/1 – a fiúk focizhattak, Korponay meg gimnasztikáztatott minket. Ez nem ér!

Cortez: 5/1* – áá, mindegy.

Dorián: 5/1** – ebédszünetben messziről nézte Virágot, de nem jött oda hozzánk. Szerencsére.

Virág: 5/5 – még szokom az új külsejét, de tök jó, hogy mert váltani. :)

Arnold: 5/3 – boldog. Nekem is boldognak kell lennem. Próbálok. Tényleg. Csak hát… :(

Január 19., kedd

Apu reggel kitett minket a sulinál, és ahogy a lépcső előtt ácsorgó társaság felé igyekeztünk, nekem egyre kevesebb kedvem volt… mindenhez. Mert ott volt ő. A BARÁTNŐ. Csupa nagybetűvel. Virág támogatóan megszorította a kezem, de nem sokat ért, az önbecsülésem már korán reggel romokban hevert. Nem elég, hogy a kedvenc sötétzöld pulcsim mosásban van, emiatt egy béna, csíkos kardigánt kellett felvennem, ráadásul a hajam totál elaludtam, úgyhogy becopfoztam, és egy orbitális dudor készült pattanássá alakulni a homlokomon, amit sehogy sem tudtam eltakarni. Korán reggel szembesülni Cortez tökéletes barátnőjével. Legszívesebben hazarohantam volna. Viki (akinek vagy nem volt első órája a saját sulijában, vagy ellógta) Cortezt átölelve állt, és felháborítóan szép volt. Menő, kockás kabát, hosszú, szögegyenes szőke haj, pár pink tinccsel (mert miért ne?), bakancsba tűrt csőnadrág, füstös smink… Avril Lavigne II. kerületi klónja. Hurrá.

Nem terveztem odamenni, de sajna Kinga is ott volt, és már messziről intett nekem. Óriási.

– Sziasztok – köszöntem halkan. A többiek normálisan üdvözöltek, Viki azonban elég furán nézett rám. Igen, ez tipikusan a „szilveszterkor a barátom magamra hagyott, mert te bőgve felhívtad, és elrángattad valahová” pillantás volt. És az apró betűs részeket még csak nem is ismeri. Oké, egyáltalán nem állt szándékomban magamra haragítani a punk hercegnőt, úgyhogy gyorsan Kinga felé fordultam, aki megigazította a fehér fülvédőjét.

– Cortez, leköteleznél, ha mondanál végre egy időpontot, amikor megcsinálhatjuk az interjút. Van magánéletem, nem szeretnék sokáig ezzel foglalkozni.

– Mér? Telivér bealszik a skype előtt? – vihogott Zsolti. A fiúk mind elnevették magukat, mire Kinga idegesen legyintett. Az osztályban, ha éppen uborkaszezon van, rendszerint Kinga lovas barátján röhögnek (Olivér, de mindenki csak Telivérnek hívja :)). Ők ketten a nagy távolság miatt igazából nem is járnak egymással, ez inkább afféle „skype kapcsolat”.

– Nyugi – bólintott Cortez, és Kingához fordult. – Ma délután?

– Nem jó – szólt bele Dave, és előkapta a mobilját. – Ma próba van. – Mint az együttes menedzserének, kötelessége volt jelezni. :)

– Oké. Akkor holnap?

Pár percig hallgattam, hogy körülbelül két hétre előre mindenkinek van valami délutáni programja, aztán félénken közbeszóltam.

– Mit szólnátok, ha ebédszünetben megcsinálnánk?

Gondoltam, ez logikus, hiszen egész nap együtt vagyunk, miért kéne délutánra szervezni a maximum tizenöt perces interjút. Mindenki csendben átgondolta a lehetőséget, aztán Ricsi mellém állt, és átölelte a vállam.

– Ezért szeretünk. Mert okos vagy.

Mosolyogva lesöpörtem a vállamról a karját.

– Földrajzházi?

– És még ez is! – csettintett Ricsi.

Kirángattam a táskámból a füzetem, mire mindenki ráugrott. Hihetetlen, de vannak, akik megcsinálják a házit. Én. És vannak, akik óra előtt lemásolják. Ők. Na, mindegy. Mellesleg második óra előtt, amikor visszakaptam, ki volt tépve az oldal. Én tényleg mindent megértek, na de hogy valaki (Zsolti!!!) ne vegyen annyi fáradságot, hogy lemásolja, hanem egyszerűen kitépi az enyémet? Felháborodtam volna, de nem volt időm, ugyanis gyorsan meg kellett írnom. Újra. Egyébként Farkas tanárnő nem jött rá, hogy öten írták le az én házimat (Virág is), mert csak egyszerűen továbbmentünk az anyaggal. Szünetben Arnolddal és Virággal az udvarra igyekeztünk. Ilyenkor én előre kimegyek a folyosóra, és alaposan körbenézek, hogy nincs-e Dorián-veszély. Szívás, ha szakítás után mindennap belefuthatunk a volt barátunkba. Jó, mondjuk, semmi tapasztalatom nincs a dologban, de Virág esetét látva szörnyen kellemetlen lehet. Miután tiszta volt a levegő, vettünk a büfében kakaós csigát és forró csokit, Arnold meg egy zöld teát, aztán kimentünk a hidegbe. A szél csípte az arcom, kesztyűs kezemmel görcsösen szorítottam a műanyag poharat, és igyekeztem nem vacogni. Valami szemerkélni kezdett, úgyhogy felvettem a sapim, Arnold feltette a kapucniját, Virág pedig a kezében tartott matekkönyvével védte a fejét, mondván, az elázhat, nem kár érte. :)

Cortezék az árkádok alatt álltak, felsőbb évesek társaságában, és valamin szörnyen jól szórakoztak. Csak egy futó pillantást akartam vetni rájuk, de elbambultam. A legtöbb diák bármit megadna, hogy csak pár percig egy ilyen központi, menő társaságban állhasson, hallja, miről van szó, vagy, ha nagyon messzire megyek, akkor talán még egy beszélgetésben is részt vegyen. Legtöbbünknek ez csak álom marad, így sokan csak hébe-hóba odapillantottak, lopva reménykedtek, és ennyi. Vannak, akik azonban nem elégednek meg ennyivel. Vannak, akik semmiből sem tanulnak. Ilyen például Edina. Az a-s lány kivágta az udvar ajtaját, mire mindenki felé fordult. Messziről kiszúrtam, hogy új csizmája van, hófehér hótaposó, amihez pamutharisnyát, kockás szoknyát és fehér, szőrös nyakú kabátot viselt. Állati jól nézett ki a szerelése… :( Edina magabiztosan elindult az árkádok alatt állók felé, majd hangosan megkérdezte Cortezt, hogy mikor lesz legközelebb próbájuk, mert szívesen elmenne. Hát, van, aki tényleg soha nem adja fel. Kilencedik óta görcsösen próbál Cortez közelébe férkőzni, sőt, még Ricsivel is járt egy ideig, hogy féltékennyé tegye. Sajnos képtelen felfogni, hogy nem érdekli. Na, legalább vannak olyanok, akiknek még nálam is nehezebb felfogniuk ezt az apró tényt.

Edina határozottan kijelentette, hogy akkor délután ott lesz Zsoltiéknál (az ő garázsukban rendezték be a próbatermet), majd a maradék három a-s lány kíséretében visszament a suliba. Azt ugyan nem hallottam, hogy Ricsi mit mondott, mert messze is álltak, meg a sulirádióból Muse üvöltött, de biztos nagyon vicces lehetett, mert mindenki felröhögött. És biztos, hogy Edinára tett megjegyzést.

– Reni? – kérdezte Arnold, én pedig odakaptam a fejem. Jaj, nem figyeltem.

– Bocs, elbambultam – szóltam zavartan.

– Azt látom – bólintott, és rosszallóan az árkádok alatt állókra nézett. – Csak azt mondtam, hogy szerintem az Állatfarm tetszene neked.

– Orwell?

– Igen. Hamar elolvasod, nem hosszú, viszont nekem az egyik legnagyobb könyvélményem, így bátran ajánlom. – Matatott a katonai hátizsákjában, aztán előszedte a könyvet.

– Köszönöm.

– Miről szól? – kérdezte Virág, miközben fújt egy hatalmas rágólufit, ami kipukkadva beterítette a fél arcát. Arnold pislogás nélkül nézte, majd sóhajtva magyarázni kezdte.

– Azta – bólogatott Virág. – Nekem is van farmom a Facebookon! De durva.

– Virág – Arnold szemmel láthatóan kereste a szavakat. – Kevesebb virtuális élet, könyörgöm!

Virág azonnal vitatkozni kezdett, mondván, ha nem megy fel a Facebookra, akkor lemarad egy csomó „lájkolnivalóról”. Erre Arnold gúnyosan megjegyezte, hogy az bizony kár lenne. Úgyhogy ők ketten szokás szerint próbálták meggyőzni egymást, én pedig összefont karral álltam a hidegben, és a széltől könnyes szemmel hallgattam félig őket, félig pedig az Invincible-t. Jó volt újra így lenni, a két legjobb barátommal (plusz Karcsi, aki csengetés előtt csatlakozott hozzánk).

Irodalmon Kardos kicsit berágott az osztályra, mert amikor a Himnuszból feleltetett, Zsolti egyszerűen elénekelte. Ezen mi, többiek jót szórakoztunk, de Kardos azonnal bevágta az egyest, ráadásul óra végéig diktált. Jaj. Szinte leszakadt a kezem óra végére. A tanár szó nélkül viharzott ki a teremből, a többiek pedig azonnal élvezni kezdték az ebédszünetet. Andris és Robi Wii bokszmeccset indított, kis híján kiütötték Gábort, aki csak a táblát szerette volna letörölni, Zsolti csirkés szendvicset evett, és a fóliával Kingát dobálta, Dave twitterezett, Ricsi a székén állt, és megpróbálta feldobni a lámpára Jacques tolltartóját, aki franciául kiabált neki, hogy ne már. :)

– Itt képtelenség riportot készíteni – kiáltotta dühösen Kinga.

– Próbáljuk meg a könyvtárban! – tanácsoltam.

Cortez a vállát vonogatta, neki mindegy volt, így mindhárman kiléptünk a folyosóra.

– Hová mentek? – sipákolta a szemközti teremajtóban álló Edina.

– Ahová te most biztosan nem jössz – vetette oda Kinga, és meg sem várva a reakciót, továbbment. És elvileg ők barátok. Na, mindegy.

A könyvtár teljesen üresen kongott (ahogy szokott), úgyhogy bementünk, és jólesett a folyosón lévő káosz után egy kis nyugi. Cortez lazán felült egy asztalra, összekulcsolta a kezét. Kinga odahúzott egy széket, előszedte a kis jegyzetfüzetét, fellapozta, aztán megköszörülte a torkát.

– Az első kérdésem.

Cortez ezt igazán viccesnek találta, úgyhogy mivel csak én voltam ott, rám nézett, gondolom azzal a céllal, hogy összemosolyogjunk Kinga fontoskodásán. Én azonban elkaptam a tekintetem, és előhalásztam a mobilom. Kinga kínos, „Mit gondolsz a népszerűségről? Milyen érzés az iskola legnépszerűbb diákjának lenni? Hogyan dolgozod fel a körülötted lévő felhajtást?” kérdéseire Cortez egyszerű és meglepően klassz válaszokat adott. Elmondása alapján magasról tesz az egészre, vannak barátai, akik nagyon fontosak számára, a többiek inkább csak odacsapódtak hozzájuk. Aztán következtek az egyszavas válaszai, amitől Kinga teljesen bekattant.

– Ez nem igaz! Így nem lehet riportot csinálni! Mond neked valamit az összetett mondat fogalma?

– Kérdezz értelmesen! – vágta rá Cortez.

– Mi az, hogy értelmesen? Na, nehogy már te mondd nekem, hogy értelmetlen vagyok!

– De most mit válaszoljak arra, hogy hogy érzem most magam? Jól – röhögött kínosan.

– Jó, akkor ez sem lesz benne. Egyébként is, kit érdekel, hogyan érzed magad – rázta a fejét Kinga. – Következő kérdés. – Firkált, majd a szája szélét rágva rám nézett. Én éppen egy fotót bámultam, ami nem sikerült rosszul, aztán éreztem, hogy elfehéredek. – A barátnőd, Viki is a bandátokban játszik?

Továbbra is a telefonom mappájában nézelődtem, de persze már rég nem érdekeltek a fényképek. Olyan szaporán vert a szívem, hogy szinte hallottam, és minden erőmmel azon voltam, hogy ne ájuljak el.

Éreztem, hogy Cortez felnéz rám, aztán megvonja a vállát.

– Aha.

– Milyen érzés a barátnőddel együtt „dolgozni”?

– Semmilyen – közölte Cortez.

– Komolyan, belehalnál, ha normálisan válaszolnál??? – dühöngött Kinga.

– Majd ha normális kérdést teszel fel – kontrázott Cortez.

Kinga, mivel már lilult a feje, és látszott rajta, hogy minél előbb szeretne szabadulni, szó nélkül hagyta Cortez megjegyzését, és feltette az utolsó kérdését. A szívem pedig megszakadt.

– Mint a suli legnépszerűbb diákjának, gondolom, nem mondok újdonságot azzal, hogy sokan, számomra érthetetlen okból kifolyólag, odavannak érted. Mit gondolsz erről?

– Nem sokat – nevetett Cortez zavartan.

– Tegyük fel, hogy nincs barátnőd.

– Tegyük – mosolyodott el Cortez.

– Van, akinek lenne nálad esélye?

Éppen egy újabb fotót csináltam, amikor Cortez rám nézett. Illetve pont bele a telefonomba.

– Nincs. Már nincs – mondta egyszerűen.

– Köszönöm. Ennyi – csapta össze a füzetét Kinga. Cortez leugrott a padról, és felém indult. Én még mindig lefagyva álltam, és az utolsó képet néztem a telefonomban, amit a válasza előtt készítettem.

– Megnézhetem, milyenek lettek? – nyújtotta felém a kezét.

Összecsaptam a mobilt, és anélkül, hogy ránéztem volna, odanyomtam a kezébe, majd kimentem a könyvtárból.

Most erre mit mondjak? Inkább semmit. No comment. :(

– Jól vagy? – kérdezte Virág, amikor visszaértem a terembe.

– Nem igazán – ráztam meg a fejem, és igyekeztem visszafojtani a könnyeimet.

Csendben ültünk egymást mellett, és gondolkoztunk. Miért csinálja ezt velem Cortez? Miért állítja be úgy a dolgokat, mintha én szúrtam volna el? Nem tehetek róla, hogy év elején érdekeltem, hiszen nem is tudtam róla! Azóta pedig éppen neki van tinimagazin címlapra illő barátnője.

– Miért van az, hogy akárhányszor ilyen arckifejezéssel látlak, annak mindig ő az oka? – nyomott a kezembe Arnold egy műanyag poharat. Mosolyogva felnéztem rá, és megvontam a vállam. Elhatároztam, hogy mostantól máshogy lesz. Nem érdekel Cortez! Te jó ég, hányszor elhatároztam már! De most tényleg! Elég volt. Ha neki nincs olyan, aki érdekli a suliból, akkor jó! Nekem sincs. Oké, az én (ál)állításom senkit nem érdekel, és valószínűleg, ha bekerülnék az iskolaújságba, akkor senki nem tudná, hogy ki vagyok és miért van velem riport, de akkor is! Nem sokkal később be is bizonyítottam, hogy minden megváltozott. Ugyanis, amikor töri után (Barka Andrist feleltette, összesúgtam neki egy kettest) Ricsi megkérdezte, hogy elmegyek-e délután a próbájukra, egyszerűen nemet mondtam.

– Ne már, Ren, azt hittem, szereted a zenénket! – tárta szét a karját.

– Szeretem – mosolyodtam el.

– Akkor miért nem jössz? Nem érdekel a próba?

– Nem. Már nem – mondtam, és szavaimat egyenesen Cortezhez intéztem. Néhány pillanatig farkasszemet néztünk, ő rögtön értette, hogy ez egyedül rá vonatkozik. Szóval így állunk.

Miközben hazafelé sétáltunk, a metsző januári szél befújt a kabátunk alá, kicsípte az arcunkat, és totál átfagytunk mind a négyen. Karcsi és Arnold könyvekről beszélgettek, mi pedig Virággal mögöttük kullogva megtárgyaltuk a Cortez-esetet.

– De akkor most már nem is megyünk többet Jalapeno-próbára?

– Te mehetsz, én valószínűleg nem – ráztam meg a fejem. Virág hatalmas szemet meresztett rám a kötött sapija alól.

– Dehogy megyek nélküled! Ha te nem mész, én sem. Akarod, hogy kitöröljem őket a MySpace-oldalamról is?

Hangosan felnevettem, és rájöttem, legyek bármennyire szomorú Cortez miatt, Virág és Arnold barátsága pótolhatatlan számomra. Mert azért, valljuk be, Cortez sosem tartozott hozzám, amióta ismerem, csak feltételes módban beszélhetek róla, Arnold és Virág azonban a jelen idő. Még. Abba nem merek belegondolni, milyen lesz Arnold múlt időben, mert az még messze van. Mindenesetre a társaságukban sétálva nem is tűnt olyan rémesnek a Cortez-ügy. Hiszen összetörte párszor a szívem, szinte már megszoktam. :(

Hazaérve megcsináltam a matekházim, meg készültem holnapra, aztán segítettem anyunak vacsorát készíteni. A netre fel sem mentem; minek? Inkább előszedtem az Állatfarmot, és ki is olvastam. Igaz, hogy evés közben is azt bújtam, de nem tehetek róla, letehetetlen.

Cortez: 5/1* – hatalmas NO COMMENT.

Riport: 5/3 – végül csak összehoz Kinga valamit.

Máday: 5/1 – meggyőződése, hogy az osztályból valaki (Andris és Robi) csinálta az I Luv Máday Facebook-oldalt, úgyhogy üldöz minket. :(

Állatfarm: 5/5*** – te jó ég! Még most is azon gondolkodom! Hogy lehet valami ennyire, de ennyire elgondolkodtató???

Homlokorr: 5/1 – próbáltam szétgyilkolni (tudom, hogy tilos) a dudort, de semmit nem értem el vele, csak egy kis véraláfutást… jaj. :(

Január 20., szerda

Ma a suliban mindenki begőzölt, ugyanis a jövő hét pénteki farsangi bál témájáról péntekig lehet szavazni. Ahogy beértünk az aulába, Virágot és engem rögtön megtalált egy tizenegyedikes lány, aki hisztérikus „szavaztatok már?” kérdéssel fogadott, köszönés helyett.

– Nem, csak most jöttünk – utaltam arra, hogy még a bordó, horgolt sapkám is a fejemen van.

– Jó, értem. Szavazzatok! Adjak tollat?

– Van nálunk – vontam meg a vállam, és megadtam magam. Úgysem hagyja, hogy levegyük a kabátunkat, előbb szavaznunk kell.

Néhány srác röhögve odalépett az aulában elhelyezett ládához, és bedobott pár papírfecnit.

– Ez nem igaz! – hüledezett a lány.

– Mire kell szavaznunk? – szedtem le a kedvenc Stabilo tollam kupakját.

– Reneszánsz! – nézett rám olyan értetlenül, mintha csak a Holdról jöttem volna.

– Persze – mosolyodtam el. A Szent Johanná-s lányok évek óta szeretnének egy reneszánsz farsangot, de hiába. Több a fiú, így elég kevés az esélye annak, hogy valaha létrejön a dolog, mindenesetre elég nagy reváns lenne a tavalyi sorozat-farsang után.

– Muszáj a reneszánszra? Sokkal viccesebb lenne valami más – dünnyögte Virág.

Mielőtt a tizenegyedikes lány vitába szállhatott volna Virággal, gyorsan bedobtuk mindkét reneszánsz cetlit, aztán felsiettünk a lépcsőn. A folyosón lévő suliboxunkból kiszedtük a bioszfelszerelésünket, aztán bementünk a terembe. Illetve szerettünk volna. De az ajtó csukva volt, és bárhogy próbáltunk benyitni, nem sikerült.

– Most kopogjunk be? – csodálkoztam, mire Virág tanácstalanul megvonta a vállát. Hát, próba szerencse alapon bekopogtam, aztán rögtön jött a válasz.

– Mondd a jelszót!

– Mi? – néztem félre, mintha csak rosszul hallottam volna. Andris és Robi hangosan röhögtek a csukott ajtó mögött.

– A jelszót!

– Ide járunk. És szeretnénk bemenni.

– Negatív – kiáltotta.

– Ez nem igaz – nevettem el magam kínosan, és feltartottam a kezem, jelezve, hogy akkor nem megyünk be. Virág nem adta fel ilyen könnyen.

– Pete Wentz?

– Negatív.

– Fall Out Boy?

– Negatív.

– AFC Tomi?

– Negatív.

Minden „negatív” válasz után a két fiúból kitört a röhögés.

– Réni! – hallottam meg a teremből egy kétségbeesett hangot.

– Jacques? – kiáltottam.

Szegény francia osztálytársunk bent ragadt. Kiabáltam neki pár megnyugtató mondatot, ami eszembe jutott, mint pl. „ne aggódj, kihozunk”, meg ilyesmi, de ez inkább úgy hangzott, mintha valami béna akciófilmben lennénk. A két kocka remekül szórakozott, mi azonban továbbra sem tudtunk bemenni. Jacques és Gábor meg kijönni.

– Mi van itt? – állt meg mellettünk Kinga.

– Andris és Robi jelszót kérnek – vontam meg a vállam, és immáron hárman rostokoltunk a folyosón, az ajtónk előtt.

– Hülyék vagytok! – kiáltotta Kinga.

– Negatív – jött a válasz azonnal.

– Na, elég ebből! – Kinga megragadta a kilincset, és teljes erejével megpróbálta kifelé húzni. A fiúk bentről pedig megpróbálták befelé rántani.

Elnéztük egy darabig, amíg elszórakoznak ezzel, és néha már úgy tűnt, hogy Kinga valami elképesztő erővel kirántja az ajtót, de akárhányszor résnyire megnyílt, a fiúk visszahúzták.

– Előbb-utóbb kiszakad – töprengtem, és magamban felidéztem a fizikán tanult húzó- és tolóerő hatását.

– Mi történt? – lépett hozzánk Dave.

– Andris és Robi kontra Kinga – feleltem.

– Aha! Tárgyalok velük – biccentett Dave. Előkapta a zakója zsebéből a mobilját, ujjait villámgyorsan húzkodta a kijelzőn, majd a füléhez emelte. A fülünket az ajtóra téve hallottuk, ahogyan felcsendül a Highway to Hell. Robi csengőhangja.

Dave elsétált, és folyamatosan magyarázott a telefonba, miközben a teremben lévő fiúk vihogva hadartak arról, hogy jelszót kérnek, csak akkor engednek be. Közben meg már egész nagy tömeg gyűlt össze körülöttünk, mert az a-sok (akik fényévekre vannak a mi osztályunktól jófejségben) is tudni akarták, hogy mi történik.

– Menj arrébb, berúgom! – kiáltotta Zsolti. Kinga hátrafordult, és grimaszolva megrázta a fejét.

– Kifelé nyílik – közölte. Zsolti ezen szemmel láthatólag megdöbbent.

– Tényleg? Mióta?

– Mindig is kifelé nyílt – nevettem el magam.

– Nem! Nem! Tavaly már egyszer berúgtam.

– Akkor biztos nyáron cserélték ki – legyintett egy a-s fiú a nézők közül.

Na, ez megosztotta a tömeget. A fél társaság azzal volt elfoglalva, hogy bejussunk, a másik fele meg azzal, hogy mikor cserélték ki az ajtókat. Ha nyáron, akkor is fél éve nem tűnt fel senkinek. :)

– Miért csövezünk a folyosón? – kérdezte Ricsi, aki Cortezzel együtt akkor ért oda hozzánk.

– Mert Andris és Robi nem engednek be, csak ha mondunk egy jelszót – ismételtem, sokadszorra.

– Értem. Na, engedj – tolt félre Ricsi, és bekopogott.

– Mondd a jelszót!

– Szétütöm a fejed – közölte, mire azonnal kinyílt az ajtó, és mi becsörtettünk a terembe.

– Ez volt a jelszó? – csodálkozott Virág, miközben elhaladtunk Andris és Robi mellett.

– Nem – vihogott Andris. – De megijedtünk.

Mosolyogva leültem a helyemre, és azt hallgattam, ahogyan Zsolti mindenkit megkérdez, mégis mit gondolnak az ajtóról.

– Hagyd már abba, tavaly nyáron cserélték ki az összeset – szólt rá végül Ricsi.

– Honnan tudod? – csodálkozott Virág.

– Erre deszkáztam, benéztem.

– Ablakot deszkáztál? – pislogott nagyokat, mire Ricsi elnevette magát.

– Emó, sötét vagy! Gördeszka, rémlik?

– Jaa, télleg – vigyorgott Virág, aztán két kézzel megdörzsölte az arcát.

Bioszon Baranyai tanárnővel átvettük az autotróf és heterotróf anyagcserét, és mivel a fiúk leginkább mobiloztak a pad alatt, Virág pedig mangát rajzolt, óra végén odaadtam a füzetem, hogy írják le rólam. Dupla matekon Gazdaggal egyenleteztünk a táblánál. Jó, hogy dupla matek volt, mert Virág harminc percig oldott meg egyetlen feladatot, így mi, a többiek maradtunk a másik órára. Mindannyian. Szegény Virág, így is tökre kiakadt, éppen javítania kéne, de sajna olyan szinten elvesztette a fonalat a múlt félévben, hogy fogalma sem volt, miről van szó. Egész ebédszünetben Arnoldnak magyaráztam arról, hogy mennyire, de mennyire megfogott az Állatfarm, és hogy majd biztosan újra elolvasom, mert még mindig sokszor eszembe jut, és egyszerűen zseniális… szóval ömlengtem, mire Virág próbált bekapcsolódni a beszélgetésbe. Mikor elmondtam neki, hogy miről van szó, teljesen kiakadt, és biztosított minket arról, hogy a virtuális farmján kitörli a disznókat. Nos, nem biztos, hogy Orwell üzenete ez volt, mindenesetre klassz, hogy valamilyen szinten Virágra is hatással van. :)

Suli után Arnold átjött, hogy együtt írjunk meg egy beadandót Monsieur Durand-nak. Én a babzsák fotelemen ültem, a notebookommal a kezemben (a netkorlátozás nem él, ha anyaggyűjtéshez használom a gépem), Arnold pedig az íróasztalomnál írt. Néha felnézett, és elidőzött az asztalom felett lévő tükrön, amire mindenféle dolgok vannak ragasztva. Most éppen Beatles, Abbey Road matrica, a Virágtól kapott Cortez mangám, egy párizsi képeslap, amit még Jacques küldött, tavalyi fotó az osztályteremben, amit Virág nyomtatott ki nekem, egy Twilight-kép, Arnold könyvlistája és egy színházjegy – egy közös színházi este emléke.

– Már át kéne rendeznem, egy csomó minden nem aktuális.

– Igen, látom – bólintott.

Félretettem a notebookom, és felálltam. Közelebbről megnézve, már nem csomó minden, hanem semmi nem volt aktuális. :(

– Segítsek? – kérdezte.

– Nem, csak pár dolgot… – nyúltam oda, és szép lassan mindent leszedtem. Kivéve a mangát. Kilencedik eleje óta a tükrömön van, egyszerűen képtelen voltam megválni tőle.

– És most mit fogsz feltenni?

– Majd gyűjtök új dolgokat – vonogattam a vállam.

– Ehelyett tudok ajánlani – vette fel a színházjegyem.

– Mit?

– Egy újat – mosolyodott el.

– De jó! Színházba megyünk?

– Ha van kedved, akkor persze, mindenképp! Csak mondd, mihez lenne kedved.

– Mindenhez! – vágtam rá azonnal, majd leültünk a gépem elé, és kiválasztottunk pár előadást. Hurrá. :)

Farsangi szavazás: 5/3 – tuti, hogy nem lesz semmi a reneszánszból…

Cortez: 5/1 – semmi kommunikáció köztünk. Nulla, zéró, semmi. És nem érdekel! Na jó, kicsit.

Facebook: 5/2 – a falamon mindenféle szívek vannak, Virág, Karcsi, Jacques, Gábor is küldött. Fogalmam sincs, mik azok, de klassz.

Virág: 5/5* – mivel most már folyamatosan hordja a szemüvegét, elmondta, hogy látta a táblát fizikán. Wow. :)

Peti: 5/4 – a szilveszterkor megismert emós srác írt üzenetet a Facebookon. Tök rendes, megkérdezte, hogy vagyok, meg ilyesmi. :)

Sulirádió: 5/5 – amikor nem a farsangi szavazásra buzdítottak, a stúdiósok végig Coldplay-t adtak.

Színház: 5/5* – Arnold este üzent, hogy tudott foglalni februárra, a Godot-ra várva darabra jegyet! Juj de jóóó! Amúgy is nagy kedvencem, kíváncsi vagyok, milyen lesz színházban.

Andris és Robi: 5/2 – felháborítóan kamaszok! :) :) :)

Január 21., csütörtök

Jaj, ne! A csütörtöki rémület. Dupla óra Vladárral. Vajon miért nem szeretem ezt a napot?

Még jóval csengetés előtt beültem a padomba, és igyekeztem angyali arcot vágni, így várva a rajzórát. Kár volt, ahogy Vladár belépett, lehervadt az arcomról a mosoly. Ugyanis téli táj festését adta ki feladatul. Nézegettem a temperáimat, végül, amikor már nem tudtam feltűnésmentesen húzni az időt, munkához láttam. A szám szélét rágva kinyomtam egy kis pötty fekete festéket, aztán rajzoltam a lap közepére egy fát. Illetve olyasmit. Mindegy, voltak ágai, elmegy fának, nem is ezzel volt a nagy gond. Hanem, hogy magam sem tudom, miért, feketére festettem. Ott volt a barna, legalább három árnyalatban, de nem, én feketét készítettem. Mint valami erdőtűz utáni kopár, megszenesedett fa! Jaj, ne! Ezek után úgy döntöttem, hogy inkább a tájat festem. De nem értettem, hogyan. Hiszen ha téli táj, akkor mindent hó borít. Így végül azt láttam a legjobbnak, ha úgy hagyom. Nem is értettem, hogy a többiek mit tudnak annyit szöszmötölni, egészen addig, amíg Vladár be nem szedette. Természetesen Kinga volt az önkéntes, aki szívesen körbement a rajzokért. Egyrészt, mert túlbuzgó, másrészt pedig élvezte, hogy közben mindenkinek a munkáját lesajnálhatja. Amikor hozzám ért, a szokott módon motyogott valami „te nem vagy normális”-félét, aztán továbbment. Vladár az asztalnál ülve egymás után értékelte a munkákat. Az első kép után (Virág zseniális téli erdője, két szarvassal, gyönyörű színekkel) már sejtettem, hogy körülbelül mi volt a feladat. A többieké, ha nem is annyira szépre, mint Virágé, de nagyjából jól sikerült. Aztán a tanárnak összeszaladt a szemöldöke, és tudtam, az lesz az enyém.

– És végül, akinek szándékában áll megbukni. Rentai, gratulálok, a pillanatok alatt összedobott munkádra pillanatok alatt kapsz egy elégtelent.

– Tanár úr! – lóbáltam meg a kezem.

– Tessék? – nézett rám úgy, mintha az is szívesség lenne, hogy emberszámba vesz.

– A fekete fa egy erdőtűz utáni, egyedül maradt növény, ami körül minden fehér, mert a táj havas – próbálkoztam a lehetetlennel, vagyis kimagyarázni a „munkám”.

– Nos, az elmondottak alapján el tudom képzelni a képet. Sőt, meg is tudom mutatni – emelte fel az egyik rajzlapot a tanári asztalról. Arnold zseniális rajzát mutatta, ami pont azt ábrázolta, amit elmondtam. Ó, a fenébe! – A tiéd azonban nem más, mint ami. Egy fekete maszat a fehér lapon. És pont – közölte. Arnold képét látva nem vitatkozhattam, inkább lesütöttem a szemem, és igyekeztem túltenni magam azon, hogy bukásra állok rajzból. Megint. Ááá.

Teljesen lelombozódtam, pedig harmadik órában esni kezdett a hó, aminek mindenki eléggé örült, sőt, ebédszünetben az udvaron néhány kilencedikes hóembert is épített. Amit persze csengetéskor Zsolti és Ricsi szét is vert, de mindegy. Egyre többen mentek az aulában lévő farsangi dobozhoz, hogy bedobják a lapokat. Időközben Kinga felcsapott szervezőnek, és mindenkit megtámadott, hogy szavazzon a reneszánszra. A fiúk persze leginkább kiröhögték, de néhány „nyomibb diákot” sikerült eléggé megfélemlítenie ahhoz, hogy rettegve szavazzon. Karcsit például láttam a ládához kullogni, miközben Kinga szorosan mögötte lépkedve, fenyegetően kísérte.

Dupla francián Monsieur Durand beszedte a beadandókat, aztán, mivel ki is javította órán, megkért valakit, hogy segítsen neki, a többiek pedig elfoglalhatták magukat. Arnold tehát a tanárnak segített, hozzám meg odaült Virág, és amíg én IPM-et olvastam, ő tovább rajzolgatta a mangáját.

– Látom, jól elvagytok – lépett hozzánk Kinga. – Csak úgy mellesleg. Kibékültetek Doriánnal? – kérdezte, mire mindketten felkaptuk a fejünket. Virág totál lesápadt.

– Nem. Miért?

– Mert a közösségin közös képetek van fent az adatlapján.

– Mi? – döbbent le Virág.

– Legalábbis reggel még ott volt.

Virág tanácstalanul nézett rám, majd szomorúan megrázta a fejét, jelezve, hogy fogalma sincs, miről van szó.

– Dave – fordultam hátra a négyfős társasághoz, akik a hátsó padban néztek valamit Dave telefonján. – Itt van a notebookod?

– Micsoda kérdés? – tárta szét a karját, majd az asztala mellé állított laptoptáskáért nyúlt.

– Létezni sem tud nélküle – röhögött Cortez.

– Így igaz. Mondd, miben segíthetek? – nyitotta fel a gépet, és látszott az arcán, imádja, ha fontos feladata van. :)

– Rámennél az iWiWre?

– Azonnal, ahogy rákapcsolódtam a suli wifijére.

Monsieur Durand rosszallóan nézett felénk, szerintem a zajongásunk zavarta (a wifis részt nem értette), úgyhogy hátramentünk mindhárman. Naná, hogy Kinga is jött velünk, mi az, amiből ő kimarad?

– Kit csekkolunk? – harapott bele Ricsi a szendvicsébe, mire Dave dühödten felnézett, és kiakadt, hogy ne egye le a szépen beállított haját.

– Bíró Dorián – mondtam, mivel Virág Dave mögött állva a pulcsija ujját gyürködve meredt a képernyőre.

– Emó, azt hittem, kirúgtad Dórit – nézett fel Ricsi csodálkozva.

– Igen. Én is – döbbent le Virág. Dave bement Dorián mappáiba, ahol volt egy egész Virág elnevezése, amiben több mint húsz kép volt Virágról.

– Ajj már, ezt most miért csinálja? – sipákolt Virág idegesen.

– Talán eddig is ott volt – vonogatta a vállát Zsolti, és próbálta levenni a szemét Ricsi szendvicséről. Nehezen bírta. :)

– Nem, nem – rázta a fejét Virág, aztán a képernyőre bökött, mire Dave ráförmedt, hogy ne ujjlenyomatozza össze az Applejét, mert kiakad. – Nem volt ilyen mappája, és különben is. Az utolsó képet nem is ismerte. Tegnap tettem fel a Facebookra, látod, ezen más a hajam. Ajj, ez annyira gáz! – temette a tenyerébe az arcát.

– Azt hiszem, valaki nehezen viseli, hogy ejtették – ciccegett Kinga, mire mindannyian ránéztünk.

– Gondolod? – kérdeztem, és kicsit megrémített a dolog. Tiszta beteges.

– Lerúgjam a fejét? – nézett körbe Ricsi. Fogalmam sincs, mitől lett ilyen harcias, de mostanában mindenkinek lerúgná a fejét. :)

– Nem, asszem, az lenne a legjobb, ha Reni beszélne vele – motyogta Virág.

– Mert engem kedvel? – kérdeztem kínosan. A kapcsolatom Doriánnal soha nem volt felhőtlen, egyáltalán nem akartam beszélni vele. – Jó, nem bánom – sóhajtottam, mert Virág olyan szomorúan nézett… meg amúgy is. Ha szakítottak, akkor ne tegyen már fel képeket Virágról!

Dave még várt volna valami dicséretet, amiért az ő gépén lepleződött le a nagy dolog, úgyhogy megköszöntem a segítségét, és biztosítottam róla, hogy nélküle nem jöttünk volna rá. Ez persze nem igaz, de ő szeret ilyesmiket hallani. Bólintottam Virágnak, és mivel ránk csengettek, az ajtó felé indultam. Hirtelen egy kéz ragadta meg a karom, mire visszafordultam. Cortez fogta a csuklóm, és szólt, hogy várjak.

– Miért? – kérdeztem a torkomban dobogó szívvel. Így nehéz róla nem tudomást venni.

– Ne egyedül menj – mondta, és ez olyan nagyon édes volt tőle! Dorián minden bizonnyal be van rágva, meg amúgy is, a szilveszteri eset után mindenkinek megvan róla a véleménye, erre Cortez jön velem, nehogy bajom essen! A fenébe. Még mindig szörnyen szeretem. :(

Végigsétáltunk a folyosón, és megálltunk a tizenegyedikesek terme előtt. Baranyai tanárnő éppen akkor jött ki, úgyhogy megvártuk, amíg elmegy, végül beléptem az ajtón. A tizenegyedikesek már nagyban pakoltak. Dorián az utolsó előtti padban ült és zenét hallgatott. Mikor meglátott minket, összehúzta a szemöldökét (legalábbis azt a felét, ami látszott), és kérdőn figyelte, amíg odaérünk hozzá.

– Szia – köszöntem kelletlenül. – Válthatnánk pár szót?

– Ja – válaszolta. Vagy valami olyasmi.

– Oké, szóval az van, hogy láttuk az iWiW-en, hogy van még pár képed Virágról, és mivel már nem jártok, gondoltam, megkérlek, hogy légyszi, szedd le.

– Jó, ne parázz. Ezer éve ott van, majd törlöm a francba – felelte durván.

– Ööö – nevettem el magam kínosan. – Nem igaz, mert van ott új kép is, ami azóta készült. És minden valószínűséggel a Facebookról szedted le…

– Mi a franc, valami magánnyomozó vagy? – vihogott idétlenül.

– Nem, dehogy – túrtam bele a hajamba, mert kezdett necces lenni az egész. – Csak láttam…

– Jó, majd le lesz szedve… – állt fel hirtelen, és a lendülettől kissé meglökött, amitől hátratántorodtam.

Hirtelen egy kéz nyúlt ki mellettem, és megragadta Dorián kockás kendőjét.

– Nagyon vigyázz magadra, Dorián! – szólt rá Cortez olyan hangsúllyal, amitől még én is frászt kaptam.

– Elengednél? – vinnyogott, tekintete körbejárt a teremben, segítséget keresve. Nem volt.

– Holnapra leszeded a képeket – közölte Cortez. Dorián idegesen bólintott, miközben még mindig nem szabadult Corteztől. – És ha még egyszer meglököd…

– Jó, értettem – rántotta ki magát, aztán előszedte a mobilját, hogy a képernyő tükrében megigazítsa a kendőjét.

Én még mindig elakadt lélegzettel álltam, és próbáltam felfogni az előbb történteket. Cortez megvédett! Woow. Ennyit a „nem érdekel” projektről. Kimentünk a teremből, és szótlanul sétáltunk a folyosón. Mindkettőnknek tele volt a feje, azt hiszem, egészen mással. Ez ki is derült, mert végül nem bírtam tovább, és megszólaltam.

– Nagyon köszönöm!

– Gyűlölöm ezt a gyereket – vágta rá Cortez még mindig nagyon idegesen.

– Tudom. Én sem kedvelem – feleltem. – Rendes tőled, hogy megvéded Virágot… és engem – suttogtam halkan, mire Cortez menet közben rám nézett, és csak megrázta a fejét. Nem tudom, mit gondolhatott. És nem is fog kiderülni, mert a folyosó végén az egész osztály lázasan várt minket. Igen, ha esemény van, az megmozgatja a diákokat.

– Mi vooolt? – üvöltötte Zsolti torkaszakadtából.

Cortez odament a többiekhez, én pedig megálltam a falat támasztó Arnold mellett.

– Oké, elvileg holnapra leszedi. Cortez megoldotta – fújtam ki magam.

– Mi lenne, ha egyesek néha gondolkoznának is, nem csak fejjel rohannának a falnak? – rázta meg a fejét unottan. – Ha vártok pár percet, akkor írtam volna egy felszólítást Doriánnak, ismertetve, hogy megsérti a személyiségi jogokat. Gyanítom, már ma este leszedte volna a képeket, tekintettel arra, hogy nem szeretné, ha feljelentenék…

– Igen, ez igaz – biccentettem –, de megoldottuk. Diákosan – mosolyodtam el, és arra gondoltam, Cortez mennyire, de mennyire menő volt, ahogy elkapta! Odanéztem a többiek felé, Virág éppen Corteznek hálálkodott, és ugrabugrált örömében, miközben mindenki hallani akarta az „egész sztorit”. :)

Úgyhogy ők ott hangoskodtak, közben néhány a-s is próbált csatlakozni hozzájuk (főleg a négy lány). Visszafordultam, és láttam, hogy a lépcső korlátját fogva Dorián figyeli őket a fél szemével. (A másikat eltakarta a haja.) Nem volt túl kellemes látvány, a tekintete eszelős volt. Úgy érzem, ennek itt még most nincs vége. :(

Arnolddal, Virággal és az aulában ránk váró Karcsival együtt indultunk haza. Újra havazni kezdett, így viszonylag gyorsan baktattunk felfelé a dombon. Arnold és Karcsi előttünk mentek, mi pedig Virággal mögöttük, és éppen „diáklányosan” vihorásztunk a történteken, amikor Virágnak előrecsuklott a feje. Olyan hirtelen történt, hogy épp csak elkaptam a karját, de még így is térdre rogyott. Megpördültem a tengelyem körül, és az utca aljára néztem. Dorián állt ott, veszettül nevetett, kezében pedig egy újabb adag sáros havat tartott, ami az éjszakai mínuszokban kellően megfagyott, így borzalmasan kemény lett. Az újabb találat a lábam előtt csapódott a földbe, és millió koszos darabban tört szét.

– Virág, jól vagy? – húztam fel a földről, miközben folyamatosan jajgatott és a tarkóját dörzsölte az egyujjas kesztyűjével.

– Ajj már, ez nagyon nagy pukli lesz – motyogta, és biztosan nagyon fájhatott neki, mert néhány könnycsepp gördült végig az arcán. Arnold és Karcsi megálltak, és gyorsan visszasiettek hozzánk. Amikor Dorián észrevette, hogy nem egyedül vagyunk, egy pillanat alatt eltűnt.

– Mi történt? – kérdezte Arnold aggódva, és azonnal levette Virág sapiját, hogy megnézze, nem vérzik-e a feje.

– Dorián – feleltem halkan, és idegesen.

– Erről beszéltem. Cortez erősködhet, de nincs mindig veletek. Valószínűleg őt nem dobálják jéggel… – rázta a fejét dühösen. És igaza volt. Cortez megvédett, aztán ment a dolgára. Virág pszichopata exe pedig útszéli jéggel dobálózik. Te jó ég!

Hazaérve anyut nem találtam otthon (a havazás miatt totál káosz van a városban), így megcsináltam a házim, aztán bekapcsoltam a gépem. Az iWiW-en Dorián nemhogy nem szedte le a képeket, de egy újabbat is tett fel. Azt, ahogyan Virággal megyünk felfelé a dombon. Komolyan, Hannibal Lecter semmi ehhez a gyerekhez képest. Ez kezd ijesztő lenni. :(

Dorián: 5/1*** – megőrült. Ez tény.

Cortez: 5/5* – woow.

Arnold: 5/5 – neki van igaza.

Vladár: 5/1 – megint a bukással fenyeget. Szuper. :(

Apu: 5/3 – a gépén írt valamit, így akkor közöltem vele a rajz egyest. Csak bólintott. Régi trükk, de még mindig működik. Kíváncsi vagyok, mikor jut el teljesen az infó… :)

Live forever: 5/5 – Arnold linkelte át, most ez a kedvenc Oasis-számom. :)

Viki: 5/1 – feltöltött egy közös képet a Facebookra. Mármint Cortezzel… Jaj. :(

Francia beadandó: 5/5 – :)

Virág: 5/4 – beszéltem vele este. Eléggé megviselte a dolog, amit meg is értek. Azt hitte, Doriánnal örökre vége. A java viszont még csak most kezdődik. :(

Január 22., péntek

Nem szoktam, de reggel bekapcsoltam a gépem, és gyorsan megnéztem, hogy Dorián leszedte-e a képeket. Az egész mappa eltűnt. Akkor Cortez szavai megtették hatásukat. Viszont a netezés miatt késésben voltam, így elfelejtettem megemlíteni anyunak, hogy megint bukásra állok rajzból. Juj.

A suliban mindenkit a farsangi bál témája foglalkoztatott, az aulában csak az első szünetig lehetett szavazni, így Kinga és néhány színjátszós mindenkit megállított, hogy szavazzanak. A terembe érve Virág gyorsan elmesélte a fiúknak, hogy már nincs fent a képe a neten, viszont hatalmas púp van a fején, mert Dorián megdobta.

– Megdobott? Hogy lehet valaki ennyire gyerekes? – sóhajtotta Ricsi gondterhelten, aztán meglátta a kezemben a Kinder tojást, és azonnal követelni kezdte a benne lévő játékot. Nos, ha már a gyerekességről beszéltünk. :) Odaadtam neki.

Ofőórán Haller meglehetősen gondterhelten érkezett. Megértem, eszméletlen panaszáradat érkezett ránk a héten is. A 10/b lassan legendásan balhés. Kezdve a pokoli rossz jegyekkel (a rajzzal én is beszálltam), a feleselésekkel, a mobilozással a tanórákon, a tévé folyamatos hackelésével (Andris és Robi nem bírnak magukkal), az ajtó rongálásával (kiesett belőle egy csavar, amikor lökdösték, végül Zsolti elrejtette a kulcslyukban, így azóta nem lehetett zárni). Szóval szegény ofő csak mondta, mondta, mondta… És a fél osztály nem figyelt, mert mobiloztak, PSP-ztek, zenét hallgattak.

– Szeretném, ha összeszednétek magatokat! – kérte az ofő, miközben rácsengettek, és mindenki zajongani kezdett. Egyedül Jacques és Gábor figyeltek a helyükön ülve, a többiek már az ablakban lógtak (Virág integetett a tesitanárnak), vonalzóval verekedtek (Andris és Robi), fekvőtámaszoztak (Zsolti, senki nem tudja, miért pont itt és most :)), azt számolták (Kinga), vagy az udvarra indultak (Cortezék).

Ebédszünetben forró csokival és porcukros-lekváros fánkkal mentünk az udvarra, ahol már mindenki szörnyen izgatott volt. Lement a Kooks Naive című dala, mi pedig a havas esőben vártuk, hogy a stúdiósok bemondják az eredményt.

– Na! – szólt bele az egyikük, mire mindenki füttyögni kezdett. – Megvan a farsangi bál témája! Ami idén sem a reneszánsz! – kiáltotta. Az udvaron álló összes fiú röhögve tapsolt, a lányok azonban bosszankodtak, többen közülük pedig (Kinga volt a hangadó) meg akarták óvni az eredményt. – Tehát. Az idei év farsangi témája…

A stúdiós elhallgatott, és betett egy számot, mire mindenki tapsolni kezdett.

– Mi ez? – pislogtam értetlenül. Arnold már válaszra nyitotta a száját, de a stúdiós megelőzte.

– Star Wars farsang!!! – üvöltötte, mire olyan ováció tört ki, hogy alig hallottuk a Csillagok háborúja főcímdalát. (Most már rájöttem, hogy az volt.)

Teljesen kétségbe estem a farsangi témával kapcsolatban, ugyanis fogalmam sincs, miről szól a Star Wars. Jó, az alapokat tudom, de egy részt sem láttam még, és azon a fura frizurán kívül (valamilyen hercegnő) semmit nem tudok a dologról. Éppen ezért elég kétségbeesett arccal értem haza.

– Mi volt a suliban? – kérdezte anyu, miközben a laptopján felhőtérképet szerkesztett.

– Dorián leszedte Virág képeit az iWiW-ről, Haller kiakadt, és kezdő huligánoknak minősített minket, amiért Andris, Robi és Kinga megrongálták az ajtót. Kaptam egy ötöst francia kultúrából, elmaradt a tesi. A reneszánsz farsang idén sem jött össze, ehelyett Star Wars jelmezbál lesz, ami azért jó, mert semmit nem tudok a témáról… – hadartam, mire apu, aki addig elmerült valami újságba, felnézett. – Ezenkívül Cortez ma… igen, ma rám sem nézett, a hétvégén próbálnak meg moziba mennek, igen, a barátnője, Viki is. Biztos nagyon jó lesz, kár, hogy nem hívtak. De miért is hívtak volna? Virág a hétvégét az apukájával és Krisztával tölti, Arnold tanul, úgyhogy én gitározni és olvasni fogok… – folytattam, de apu közbeszólt.

– Mit is mondtál az előbb? – kérdezte.

– Hogy Cortezék moziba mennek – ismételtem.

– Nem, azelőtt. A farsangról.

– Hogy Star Wars farsang lesz – vonogattam a vállam.

– És mintha azt mondtad volna, hogy semmit nem tudsz a témáról…

– Így van – biccentettem. Apu arcára nem is döbbenet, inkább a rettenet ült ki.

– Az meg hogy lehet? – kérdezte, mikor megtalálta a szavakat.

– Eddig kimaradt – legyintettem. Úgy tűnt, aput igen megviseli a téma, úgyhogy nem válthattam. Anyu mosolyogva figyelt minket.

– Hogy lehet, hogy mindjárt tizenhat éves vagy, és még nem láttad a Star Warst? És én erről miért nem tudok? – hüledezett. Na jó, most először éreztem, hogy apu szégyenkezik miattam. Wow. :)

– Egy csapat ember, vagy mi – töprengtem –, az űrben. Meg ott van az a kutyaszerű lény… – vontam meg a vállam, jelezve, hogy nem igazán érdekel a téma.

– Ne kutyázd le Chewbaccát! – szólt rám apu. Ööö, oké, véletlen volt, nem tudtam, hogy az az izé ennyire tabutéma. :)

Apu teljesen összetört, magába roskadva ült az étkezőasztalnál, anyu pedig közben mosolyogva elmagyarázta, hogy apu STAR WARS-FAN. Csupa nagybetűvel.

– Felmentem a szobámba – közöltem, mielőtt apu esetleg kitagadna, amiért nem láttam egy filmet. :)

A babzsák fotelemben ülve az ölembe vettem a gitáromat, és fellapoztam a könyvem, hátha sikerül hibátlanul lejátszanom a Megfogtam egy szúnyogot. Már legalább negyedórája játszottam az elhangolódott hangszeren (a cél az volt, hogy Corteznek imponáljak, most már az a cél, hogy egyszer eljátsszam tökéletesen, hogy Megfogtam egy szúnyogot, amikor kopogtak az ajtómon. Apu nyitott be, és elég lelkesnek tűnt.

– Ami késik, nem múlik – mosolygott, és előhúzta a kezét a háta mögül. Sejtettem. Hat SW filmet dugdosott.

– Ööö, szerintem elég, ha megnézem a neten az előzeteseket… – próbálkoztam, de addigra apu már bekapcsolta a tévém.

– Akkor csinálok popcornt – adtam meg magam, és a gitárt félrerakva feltápászkodtam.

Megfogtam egy szúnyogot: 5/1 – ma se tudtam eljátszani… :(

Cortez: 5/2 – jó hétvégét nekik. Pff.

Star Wars: 5/4 – én vagyok Padmé, Cortez pedig Anakin. :)

Virág: 5/3 – este üzent, hogy Activityznek Krisztával és az apjával. Juj, neki is durva lehet a hétvége. :)

Hayden Christensen: 5/5* – luv. o :)

Pótvacsora: 5/5* – popcorn, snickers, chips, kóla… a bőrömnek már úgyis mindegy…

Apu: 5/5 – most kiabál, hogy nézzük a Sithek bosszúját. Rohanok.

Január 25., hétfő

Egy egész hétvégét felölelő Star Wars maraton után úgy gondoltam, megváltás lesz a suli. Hát, tévedtem. Nem elég, hogy meg kellett néznem mind a hat filmet (szinte nem is tudtam olvasni emiatt), de apu a fejébe vette, hogy márpedig díjnyertes SW kosztüm kell nekem, így szinte egész hétvégén a netet bújta, plusz közölte anyuval, hogy varrnia (?) kell. Na, ez elég viccesen alakult, mivel anyu éppen ónoseső-előrejelzésekbe merült bele, és szemmel láthatóan az égvilágon semmi kedve nem volt ahhoz, hogy elkezdjen varrni. Vasárnap estére lett egy műanyag rohamosztagsisakom (apu valahonnan a garázsból szedte elő; fogalmam sincs, mik lehetnek még ott) és egy régi bikinim, amit anyu alakított át Leia hercegnősre. Nos. Ami azt illeti, eszembe sem jutna bikiniben suliba menni januárban, ráadásul Máday konzervatív világnézete miatt azonnal kicsapnának. Úgyhogy a szüleim minden próbálkozása ellenére még nem volt jelmezötletem. Mindenesetre reméltem, hogy a suliban kicsit nyugisabb a hangulat. Hát, tévedtem! Az egész Szent Johanna belelkesedett a közelgő SW farsangtól, mindenkiből előtört a „gyerek”, úgyhogy a folyosón elég komoly fénykardcsaták folytak, mindenkinél műanyag lézerstukkerek voltak. A terembe lépve Andris éppen fedezéket keresett, mert Robi folyamatosan „lőtte”. Éljenek a gyermekded lelkek. :)

Első óránk irodalom volt, úgyhogy a helyemen ülve vártam a csengetést, addig pedig Virág IM-jét lapozgattam. Próbáltam lelkesnek tűnni, de annyira nem kötött le, hogy AFC Tomival van interjú. Mivel Virág nyaggatott, hogy olvassam el, azért átfutottam a sorokat.

– Ugye mien nagyon jófej? – kérdezte mosolyogva, szemüvege mögött csillogó szemmel.

– Igen, valóban – biccentettem. Közben Jacques hátrafordult, és zavartan kérdezgetett a farsangról. Tudni akarta, hogy minek öltözöm be, mert akkor esetleg hozzám öltözne, és jó lenne, ha passzolna a ruhánk… Már majdnem három perce dadogott, amikor rájöttem, hogy el akar hívni a bulira. :) Mivel esélyt sem láttam arra, hogy más hív el, boldogan mondtam igent, Jacques pedig boldog volt, hogy együtt megyünk. Mindenki kellően boldog volt, csak Virág sóhajtott szomorúan. A Doriánnal történt szakítása óta ez lesz az első eset, hogy egyedül jön Szent Johanná-s bulira.

A sulirádióban elhalkult a zene (A birodalom visszavág filmzenéje), és a csengetést követően Kardos már bent is volt az osztályban.

– Tegyétek el a… – nézett körbe Kardos az osztályon – …a játékokat. És Zsolti, vedd le a köpenyed – tette hozzá fura grimasszal.

Zsolti vihogva levette magáról a (jedi?) ruhadarabot, de a fél kezét takaró kesztyűhöz ragaszkodott. Érdekes. :)

– Antai-Kelemen a táblához, a többiek olvassák a szöveggyűjteményt.

A szám szélét rágva néztem, ahogy Cortez kimegy a táblához, majd mikor Kardos durván rászólt, kivette a kezét a zsebéből. A felelése nyolc keserves percig tartott, végül akkora egyest kapott, mint a ház. Bukásra áll irodalomból. Megint. Déjà vu a köbön… jaj.

Kardos dupla órája után jöttek sorban az izzasztó órák, matek, fizika, francia, angol és végül… a tesi. Hát, nem a hétfő a kedvenc napom.

Az öltözőben Virágot vártam, aki szörnyen lassan öltözött, közben meg a szemben lévő padon ülő a-sok fecsegését hallgattam. Edina szokásos módon tette a fejét.

– Mit érdekel, ha van barátnője? Elhívom a farsangra…

Szomorúan néztem, ahogyan a Szent Johanná-s melegítőnadrágjában tesz-vesz a táskájában, miközben felül csak egy sportmelltartót viselt. Na igen, az a-s lányok elégedettek magukkal, tesi előtt állandóan hiányos öltözetben parádéznak az öltözőben, miközben mi Virággal minden alkalommal szenvedünk az átöltözéssel. Jó, lehet, hogy ciki, de mi még mindig úgy oldjuk meg a pólócserét, hogy az egyiket rávesszük a másikra, kinyújtva az ujját behúzzuk a karunkat, majd a póló nyakrészén át kirángatjuk az előzőt. Nem túl menő, de így legalább nem látnak minket. Hogy is mondjam, a tényleges fejlettségünk még várat magára. És még enyhén fogalmaztam. Jó, mindketten überlaposak vagyunk. Ez van. :(

Kinga, aki éppen előrehajolva a haját fésülte ki (vagy inkább kefélte), felnézett, és megvető pillantásokkal illette Edinát.

– Csak nem gondolod, hogy Cortez veled fog menni? Ugyan – fújtatott gúnyosan.

– Miért? – pislogott Edina, és végre felvette a pólóját.

– Mert eddig hatan hívták el, és mindenkinek nemet mondott – közölte Kinga tényszerűen. Ez engem is meglepett, még csak hétfő van, hogy lehet, hogy már hatan elhívták?

– Márpedig nekem igent fog mondani! – vigyorgott Edina, megcsillantva az összes fogát. Azt hiszem, egy tömését is láttam.

– Meglátjuk – vonta meg a vállát Kinga, és fordulás közben rám mosolygott. Szörnyen élvezi, ha keverhet.

De igaza volt. Tesin (miközben kidobósoztunk) Edina a terem másik felében focizó fiúkhoz sétált, és félrehívta Cortezt. A srácok persze nem díjazták ezt, mivel éppen játszottak, úgyhogy amikor Cortez odakocogott hozzá, Ricsi megcélozta Edinát a labdával. Kicsit lesántult, de azért tovább vigyorgott, a világért sem akarta mutatni, hogy mennyire fáj neki, pedig eléggé piros lett a feje.

Oda-odalestem, hogy mi történik, de közben Tami, az egyik a-s lány kidobott. Mindegy, amúgy sem élvezem túlságosan a tesiórát. Felültem a lelátóra, ahol Arnold olvasott.

– Kidobtak – jelentettem be, mintha nem lenne elég nyilvánvaló.

– Láttam – lapozott Arnold a könyvében. Én is beleolvastam a sorba, így éppen odahajoltam hozzá, amikor elzúgott fölöttünk egy focilabda. Riadtan lehúztam a fejem, majd amikor felnéztem, Cortez intett egyet lazán, ami kábé a „bocs” megfelelője volt. Hát, majdnem lerúgta a fejünket. Óriási. Közben Edina dühösen kidobósozott tovább, azt hiszem, negatív választ kaphatott, mert olyan erővel dobta ki Virágot, hogy szegény kis híján hanyatt esett. A tesióra kezdett eldurvulni.

Az öltözőben az a-sok feltűnően hamar végeztek, és pillanatok alatt kivonultak, akár egy csorda. Miközben öltöztem, néha Kinga felé lestem, aki dög módon nem mondott semmit, szerintem élvezte, hogy kétségek közt őrlődöm. Végül már nem bírtam tovább, és megkérdeztem, hogy mit mondott Cortez Edinának.

– Amit a többieknek is. Nemet – mosolygott rosszindulatúan.

– Érthető. Van barátnője… – dünnyögtem. Kinga idegesen megrázta a fejét.

– Tedd már túl magad rajta!

– Próbálom! – védekeztem, de nem sokra mentem.

– Renáta, egyszerűen szánalmas vagy! Rólad nevezték el a „remény hal meg utoljára” mondást.

Megkértem Kingát, hogy szálljon le rólam, mert annyira nem izgi az életem, hogy állandóan velem legyen elfoglalva, aztán összeszedtem Virágot (mire befűzi a bakancsát, az egy élet), és együtt mentünk át a szakkörökre.

Az olvasókör nagyon klasszul telt, az egyik felsőbb éves lány A skarlát betűről beszélt, és mivel nagyon érdekesnek találtam, szinte elrepült az idő. A szakkör végén Arnolddal és Karcsival vártuk Virágot, aki csupa maszatosan érkezett meg a rajzról.

– Ezt nézd, Reni! – mutatta fel a rajzlapját, amiről egy Jared Leto manga nézett rám mogorván.

– Hű, nagyon-nagyon szép lett! – dicsértem meg.

Virág éppen arról csevegett, hogy könnyű volt szépet rajzolni, mivel Jared is nagyon szép, úgyhogy ilyen komoly témákról fecsegtünk, miközben kiléptünk a fagyos januári időbe.

– Fogd az ajtót! – kiáltott hirtelen Cortez, mire Karcsi bevárta.

Cortez egy óriási képet tartott maga előtt két kézzel, rajzzal befelé, így nem láthattam, hogy mi van rajta.

A suli előtti lépcső előtt két ember várakozott. Viki, aki kapucniban ácsorgott, unalmában a bakancsával rugdosva a lépcső alját, és… És Dorián.

– Ijjj – húzta el a száját Virág, miközben az emós srác már megindult felénk.

Arnold, Karcsi és Cortez is megállt mellettünk. Ami azért volt durva, mert Cortez nem ment oda azonnal Vikihez, aki felvont szemöldökkel figyelte a jelenetet.