Table of Contents

- Prológus Axius Crall

- A nagytakarítás

- A Tudás Köve

- A Sípcsont

- Találkozás Bozz-zal

- Forr látogatása

- A pók

- Az éjtünde büntetőosztag

- Unk eltűnése

- Bozz története

- Mater hímmé avatása

- Forr története

- Éjtündék

- A vég

- Epilógus

© Dörnyei Kálmán

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-140-4

Kiadja a HELMA Könyvek 2026.01.22.

Borítórajz © Dörnyei Linda, 2025

Borító: Tóth Zoltán

A HELMA Könyvek gondozásában eddig
megjelent könyvek Dörnyei Kálmán szerzőtől:

- A 26-szor klónozott Nordy Fox kalandjai

- A Fekete Egy

- Az Arató Halál

- A goblin, aki hős akar lenni

- Kaland nélkül

- Yabbagabb a kalandorok szégyene

A könyvek megvásárolhatóak többféle
formátumban a HELMA Könyvek weboldalán: www.helma.hu.

Tartalom

Prológus Axius Crall

A nagytakarítás

A Tudás Köve

A Sípcsont

Találkozás Bozz-zal

Forr látogatása

A pók

Az éjtünde büntetőosztag

Unk eltűnése

Bozz története

Mater hímmé avatása

Forr története

Éjtündék

A vég

Epilógus

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Anyukámnak és Apukámnak,

amiért mindenben kitartóan támogattak.

Feleségemnek köszönöm, hogy végigkísérte e könyv születésének olykor viharos, olykor csendes napjait, és rengeteg értékes észrevételével segített, hogy még jobb lehessen a regény.

Barátaimnak, Botos Janinak és George-nak hálás vagyok a figyelmes lektorálásért.

És végül, de nem utolsósorban szeretett lányomnak, Lindának mondok köszönetet: az ő képzelete teremtette meg a borítót, amely elsőként hívja az olvasót e világba.

Prológus
Axius Crall

Radan eljövetele után 4535-ben

– Csak egy rézzel szánjon meg, jóember! – nyöszörgi a koldus.

Axius bosszúsan horkant. Hiába választotta a városkapu távolabbi végét, hiába szaporázta meg lépteit, és még véletlenül sem nézett felé, ez a semmirekellő nem átallotta leszólítani.

Lesújtó pillantást vet rá. A férfi pont az ő ellentéte: homloka mély barázdái számtalan keserű, nyomorban töltött évről tanúskodnak; szakadt és bűzös rongyait még egy larkini barbár sem húzná magára. Ezzel szemben Axius kicsattan a fiatalságtól, gondosan fésült haja olajtól csillog a felkelő nap fényében, öltözete pedig egy királyi fogadáson is megállná a helyét. Buggyos, csicsás bársonynadrágot visel, amit férfiasságánál halcsonttal merevített ki, így biztosítva szellőzést azoknak a gyógyfüvekkel átitatott kendőknek, amikkel a karavani bordélyokban összeszedett nyavalyáinak kellemetlen tüneteit igyekezett csökkenteni. És a lábbelije! Arra a legbüszkébb: hosszú, hegyes orrú, bordó cipők, amik még a hajánál is fényesebben csillognak.

Már épp továbbmenne, de hirtelen megtorpan. Nem sokkal ezelőtt, ahogy a fogadó ajtaján kilépett, egy fránya, fekete madár repült el felette. Több baljós jelet nem kíván magának. Most, hogy vállalkozása legveszélyesebb szakasza elé néz, még csak az hiányozna, hogy egy koldus megátkozza.

Beletúr erszényébe, és egy marék aprópénzt hajít a férfi elé.

Ahova megyek, úgysem lesz szükségem pénzre. Ha pedig visszatérek, gazdagabb leszek, mint egy király – gondolja.

– A Szerencse Istennője óvjon utadon, fiatalúr! – hálálkodik a kol-
dus. – Mondd, hogy hívnak, hogy imádkozhassak érted a templomban!

– Axius Crall – feleli kihúzva magát és kidüllesztve mellkasát, majd köszönés nélkül odébb áll.

A földút aranysárga búzamezők között vezet. Amikor legközelebb hátrapillant, az őrtornyokkal tarkított városfal szürke sziluettje már csaknem teljesen belevész a tájba. A megművelt földeket háta mögött hagyva megáll, nyugtázza magában, hogy egy lélek sincs közel s távol, benyúl köpönyege titkos belső zsebébe, és egy hegyes végű, ébenfekete pálcát húz elő. Nem akármilyen pálca! Ilyet már vagy ezer éve nem készítettek, ősi tünde varázslók mesterműve. Crall családja már ötszáz éve birtokolja, apáról fiúra szállt. Meglendíti jobbra-balra, majd a messzeségbe mutat vele, körbefordul, és a Beavatottak nyelvén mormol valamit.

Egy idő után patadobogás hallatszik, s egy vadló vágtat nyerítve felé. Az állat átugorja a földút jobb oldalán húzódó tüskés csalitost, és olybá tűnik, menthetetlenül eltiporja Axiust, de az utolsó pillanatban megtorpan, magasba emeli mellső lábait, és hangosan prüszköl.

Axius, akár egy kőszobor, kivár, csak a szemén látszik, hogy fél. A ló négy lábra ereszkedik, elhallgat, és megadóan lehajtja fejét.

Axius ötéves volt, amikor bátyja unszolására kipróbálta a lovaglást. Alighogy fent ült a magasban, fivére megbökte az állat tomporát a tőrével, mire a szerencsétlen jószág fejvesztett vágtába kezdett. Axius néhány bordatöréssel, némi agyrázkódással és egy elég erőteljes lóiszonnyal megúszta a történteket. Azóta sem képes megbízni a lovakban, ellenben nagy bizodalma van a mágiában. S most, hogy varázspálcája segítségével uralma alatt tartja az állatot, fel mer mászni rá, és nem túl kecsesen kapaszkodva belé, folytatja útját.

Beteg fák mellett halad el, sárgás leveleik görcsösen összekunkorodtak. Axiusnak némelyik levél formájáról és színéről gombás lábkörmök jutnak az eszébe. Egy reccsenést hall az ágak közül, és a lombok takarásában megpillant egy árnyékot.

– Csak egy vérszipoly – mondja Axius a lovának, és hangosan fellélegzik.

A megtépázott tollazatú dögevő madár rikoltozva elrepül.

Axius gyorsabb vágtára ösztökéli lovát. Fél nuumnyi1* ideig lovagol. Egy ekhósszekeret vesz észre a földúton. Két félkegyelmű bugris integet feléje, láthatóan megörülve feltűnésének. A szekér egyik kereke kitört, ketten sem boldogulnak a cserével.

– De jó, hogy jön az uraság! Magát a Földanya küldte. Segítsen nekünk, kérem!

– Sajnálom, de sietek – vág a szavukba Axius. – Nem is értek az efféle dolgokhoz – teszi hozzá, és továbblovagol.

– Azért az én jóságomnak is van határa – dörmögi.

Nemsokára a földút nyugatra kanyarodik. Axius letér róla, délnek veszi az irányt.

Remélem, egyetlen emberfiával sem találkozom már – gondolja az elefántfűvel benőtt, lágy szellőtől hullámzó, végtelen mezőt kémlelve.

Hosszú út vár rá. Másnapra háta mögött hagyja a Domborjánt és a nyugati végeken feltűnnek az Orm hófedte csúcsai. Harmadnapra átkel a Sikongón; a táj itt már merőben más gúnyát ölt magára. Egy mocsárerdőbe ér.

Amióta az emberlakta földektől eltávolodott, többször is lecserélte hátasát. A vadlovat a Sikongó partjánál hagyta, a folyón krokodilháton kelt át; ott egy szarvast tudott megidézni, most meg épp egy, fogalma sincs milyen óriás futómadár hátán zötykölődik a baljós lápvidéken.

Az éjszaka hosszú és rideg. Annak ellenére nehezen tud elaludni, hogy egy sebtében megbűvölt mocsári farkast állított őrszemül.

Rosszat álmodik: eltemetve fekszik a föld mélyén. Verejtékezve riad fel, és nem tud visszaaludni. Útja során először elbizonytalanodik vállalkozása sikerét illetően. Mielőtt elhagyta volna a várost, felkeresett egy jósnőt, hogy az elkövetkezendő napok-hetek megpróbáltatásai felől érdeklődjön, de az öreg, ronda banya csak annyit volt képes kiolvasni a csontokból, hogy ezzel az utazással nagy szolgálatot fog tenni, sokak köszönhetik majd az életüket neki. De hogy kinek tesz nagy szolgálatot, és hogy mit is jelent ez pontosan, arról már nem beszéltek a csontok. Biztos, hogy még beljebb merészkedjen a lápvidéken? Megér ennyi kockázatot egy nő? A csodálatos Almandra, a Szerelem Istennőjének főpapnője csak annak hajlandó odaadni magát, aki varázspárviadalban a földre kényszeríti. Axius megpróbálta. Sikertelenül. Próbálkozása csúfos kudarccal végződött. A főpapnő a nézősereg szeme láttára átvette felette az uralmat, és elérte, hogy a csizmája talpát csókolgassa. Könnyű dolga volt, mert a varázshatalma használata nélkül is szívesen végignyalta volna a mezítelen lábát.

Ha az utazás végén rálel Magnus Doa hosszú élete során összeharácsolt összes vagyonára, legfőképp a varázskönyvére, szert tehet a hőn áhított tudásra, rég elfeledett korok ősi mágiájára, és akkor kikövezett út vezet majd Almandra szobájába.

Beletúr rejtett zsebe mélyébe, elővesz egy kis szelencét. Gondos óvatossággal kinyitja, kivesz belőle egy összehajtogatott kendőt. Szétbontja, és hosszan nézi a vörös hímzést benne. Almandra és Axius, meg kettejük között egy szív – a papnő búcsúajándéka. Rózsa, jázmin és narancs illata árad a kendőből. Becsukja szemét, és az illatot párosítja az áhított nő tökéletes alakjával. Bár meztelenül még nem volt alkalma látni, képzeletében csupaszon jelenik meg. Pár pillanatra elkalandoznak a gondolatai...

Tovább kell mennem Magnus Doa kincseskamrájáig – dönti el, és nyomban felkerekedik.

A következő éjszaka szintén a mocsárerdőben éri. Tudja, hogy csínján kellene bánnia a varázserejével, de nem érdekli. Már azzal is sok forrást emészt fel, hogy állandó védőburkot vont maga köré, amivel távol tartja a szúnyogokat. Hát még a mágikus tűzgyűrű, amivel körülveszi a táborhelyét! De úgy véli, ennyi kényelmet megengedhet magának, legalább ma este. A tűznyelvek táncát bámulva szinte azonnal nyugodt, mély álomba merül, s Radan Lángja már magasan jár az égen, mikor végre felébred, és újra útra kel.

Erdőkön és újabb mocsarakon vág keresztül, míg végül tizenegy napnyi vándorlás után Sehonna mocsárvilágában rábukkan a keresett barlangra. Ekkor már korántsem néz ki oly jómódúnak. Az utazása előtti énjének felfordulna a gyomra kócos és zsíros haja látványától, több helyen kiszakadt ruhájától és az izzadságszagtól, ami körüllengi. De mindez most egyáltalán nem foglalkoztatja, hiszen rálelt a bejáratra, ami mögött a mesés kincs rejtőzik. A hasadék pontosan úgy néz ki, ahogy az ősi fóliánsok idő koptatta, málladozó lapjain szerepelt. A bejárat felett két kisebb üreg, a kitüremkedő sziklatömbön keresztben csúcsosan összezár két másik nagy kődarab – az egész olyan, mint egy óriási, csuklyás koponya.

Lobogó fáklyával az egyik kezében, varázspálcájával a másikban belép a koponya száján. A járat hosszan halad előre, egyenes falai dolgos kezek kemény munkájáról árulkodnak. Valamivel később kiszélesedik, kiálló sziklák, repedések tagolják – a szakértő kezek munkája úgy látszik, eddig ért el. Egy idő után kétfelé ágazik a folyosó. Axius a szélesebbiket választja. A fáklya gyér fényében nem érzi elég biztonságban magát, ezért a Beavatottak Nyelvén mond néhány mondatot, mire a pálcája vakító fénnyel világítani kezd.

Egy két klós2* átmérőjű lyukat vesz észre maga előtt a földön. A sötét akna fölé tartja a pálcát, aztán hátrahőköl. Nem a feneketlen mélység ijeszti meg, hanem a számtalan karvastagságú, fekete csáp, amik a mélyből, a fal repedéseiből bújnak elő és vadul tekergőzve nyúlnak ki felé. Szerencsére a peremig nem érnek fel.

– Keressünk egy másik utat! – mondja Axius magának, és nagy ívben kikerülve a rémisztő üreget, továbbmegy. Számtalan szűk járaton préseli keresztül magát, fél nap alatt bejárja a barlangrendszert, majd sajnálattal állapítja meg, hogy nincs másik út. Ahhoz, hogy eljusson Magnus Doa kincseskamrájához, át kell jutnia a csápokon.

Olyan savanyú képpel ballag vissza a két klós átmérőjű üreghez, mintha foghúzásra menne. A fekete csápoktól majdnem annyira tart, mint a városi kirurgustól, aki nemrég a székhez szíjazta, egy fogóval kitépte a bölcsességfogát, aztán tüzes fertőtlenítésben részesítette. A Gyógyítás Istene nyugosztalja lelkét! Ezek a csápok sem lehetnek veszélyesebbek a vén kuruzslónál – állapítja meg a mélyben vonagló polipszerű, tapadókorongos karok százait fürkészve. A félelme lassan haraggá alakul át; a nem várt akadály miatt legalább annyira bosszús, mint amikor legutóbb egy állat ürüléke tapadt a cipője talpára.

Hangos kántálása végigvisszhangzik a hosszú folyosókon. Első varázslatával olyan könnyűvé teszi magát, mint egy tollpihe, a másodikkal pedig lángoló tűzgömböt von maga köré, aztán undorral az arcán beleveti magát a mélységbe.

Szinte minden csáp villámgyorsan visszahúzódik előle a barlangfalba, kivéve egyet, ami lesújt rá, és mielőtt elégne a mágikus tűzben, sípcsonton vágja Axiust, aki feljajdul, és veszett káromkodásba kezd – nem bírja a fájdalmat. Már akkor is kiáltozni szokott, amikor hosszú hajából kifésülik a gubancokat. Mire lába újra szilárd talajt ér, elmúlik a fájdalma. Ekkor állapítja meg, hogy elfelejtett figyelni rá, mekkora utat tett meg. Éppúgy lehetett ötven klóssal lejjebb, mint ötszázzal. Na mindegy, gondolja, a lényeg, hogy túljutott a csápokon. Megszünteti maga körül a tűzaurát, mert túl sok erejébe kerül fenntartani, és elindul. Hamarosan egy olyan óriási terembe ér, hogy a fénylő varázspálcája ellenére sem látja a mennyezetet. Mély szakadék húzódik mellette, az alján egy patak folydogál. Az egyenetlen talajon csak komoly erőfeszítések árán tud előrébb jutni. Két-három klós magas kőtömbökön kell átmásznia, vagy ha nem akar mászni, akkor olyan réseken kell átpréselnie magát, ahol épp csak átfér a feje. Amint kicsavart testhelyzetben próbálja keresztültuszkolni magát két szikla közt, motoszkálást hall a feje fölül. Odapillant, és megakad a szeme a hentesbárd méretű csáprágókon. Egy pókszerű szörny magasodik fölé. Mielőtt a barlangi lény leharaphatná a fejét, Axius suhint egyet a pálcájával.

– Pukk! – kiáltja, mire a pálca zöld fénnyel felizzik. – Pukk! – mondja gyorsan még egyszer. Azokra az alkalmakra, amikor nincs ideje, hogy végigszavalja egy varázslat strófáit, mindenféle ártó mágiát raktározott el pálcájában, melyek bevetéséhez elégséges a kulcsszó kétszeri kimondása. Villám csap ki a pálcájából, s Axius szinte megsüketül a robajtól, ahogyan a pók fejét porrá égeti.

– Hol a fenében lehet a rohadt kincs?! – kiáltja, miközben dühösen belerúg a fej nélküli tetembe. Hasadékok, üregek, végeláthatatlan folyosók minden irányban.

Tizenhárom napja kutakodik a hegy gyomrában. Axius már jobban vágyik a napfényre, mint Magnus Doa varázskönyvére. Kötegnyi térképet készített a barlangrendszerről, de még mindig rengeteg a felderítetlen rész. Éhes, fáradt és kimerült. Hiányzik neki egy forró fürdő, egy kényelmes fekhely benne egy nővel, egy finom ételekkel roskadásig terített asztal, lágy muzsikaszó. Tucatnyi pókkal végzett már meg néhány óriásdenevérrel, sőt valamilyen fura, félig emberformájú félig csúszómászó, szem nélküli torzszülöttek fészkét is felkavarta, mert egyre gyakrabban és egyre többen támadtak rá. Savas nyálukkal próbálták meg beteríteni, mellyel a kősziklákat is szét tudták marni, de eddig szerencséje volt, és őt még nem sikerült pépesíteniük. Éjszakánként eleinte tűzfallal védte táborhelyét a szörnyetegektől, később azonban már, ahogy ereje egyre fogyott, beérte illúziólángokkal is, melyek bár félelmetesek voltak, valójában senkiben sem tudtak kárt tenni.

Egy viszonylag egyenes és két ember széles folyosón halad legalább félszáz csúszómászó torzszülöttel a nyomában, akik tizenöt-húsz klósra lemaradva vonaglanak mögötte, amikor végre megérzi a mágia jelenlétét. Hatalmas erejű varázsforrás koncentrálódik egyetlen pontban, alig száz klósra tőle. Sóvárogva összedörzsöli tenyerét, majd útjára indít egy villámot a torzszülöttek felé, hogy kétszer is meggondolják, közelebb jönnek-e hozzá. A vad horda lemarad mögötte. Axius először azt hiszi, hogy a varázslata miatt, aztán felfedezi a sziklafalakra festett rúnákat, melyek láttán ő maga is megtorpan.

A fagyhalál rúnája háromlábnyira3* van tőle. Nem sokkal távolabb ott virít a falon a tűzhalál és utána a bomlasztás rúnája is, ami porszemnyi darabokra tépi szét áldozatait. Axius először varázslattal kísérli meg hatástalanítani a mágikus csapdákat, majd amikor kudarcot vall, a pálcáját ideiglenesen csákánnyá alakítja, és azzal esik neki az elsőnek, de ez sem vezet eredményre, a szikla ellenáll csapásainak. Ezután úgy megvastagítja, megkeményíti a bőrét, hogy úgy néz ki, akár egy rinocérosz, majd hosszú kántálásba kezd; gömb alakú majdnem teljesen átlátszó, zselészerű burkot von maga köré, és nehézkes léptekkel megindul előre.

A fagyasztás rúnájának ártó mágiájából mindössze annyit érzékel, hogy kicsit lassabbá válik a mozgása és recsegnek-ropognak a végtagjai minden egyes lépésnél, amit megtesz. Egy közönséges halandó menten jéggé fagyna. Micsoda félisten vagyok! – gondolja. Hirtelen forróság önti el, és be kell csuknia a szemét, hogy ne vakuljon meg. Tapogatózva megy tovább. Mikor eléri a bomlasztás rúnáját, védelmező gömbjének átmérője csökkenni kezd; úgy érzi magát, mintha egy nagy hagyma belsejében lenne, melynek külső rétegeit láthatatlan kezek fejtik le elszánt, serény munkával. A harmadik rúnát is a háta mögött hagyva kinyitja szemét. A látványtól kétes érzelmek kavarognak benne. A zsáknyi aranyérmével és egyéb kinccsel nincs semmi problémája; a drágaköves asztal, rajta minden bizonnyal Magnus Doa varázskönyvével, egyenesen álmai netovábbja. Az asztalnál helyet foglaló két klós magas rettenet azonban már egyáltalán nem tetszik neki. Szemgödreiben vakító fehér láng ég, teste nagyobb része áttetsző és anyagtalan, de itt-ott rothadt hús fedi, és csontok állnak ki belőle. Sárgás fogai hegyesek, szemfogai akár egy vámpíréi. Axius sokféle halálon túli lénnyel találkozott már, és az az érzése támad, mintha az összes eddig látottból lenne eggyé gyúrva ez a valami. Ennek olyan arca van, mint egy százéves matuzsálemnek, hosz-
szú, halovány kecskeszakálla, rúnákkal tarkított, fodrozódó palástja, ami leginkább egy vízesésre emlékezteti Axiust, valamint átlátszó süvege, melynek csúcsát díszítő szimbólum két egymást keresztező botot ábrázol – annak az ősi rendnek a jele, melynek Magnus Doa is tagja volt.

– Te vagy Magnus Doa? – kérdi meglepve. – Hú, öregapám! Nem tudtál lemondani a kincseidről, és ahelyett, hogy örök nyugalomra leltél volna, ezt a förmedvényt csináltad magadból, hogy őrizni tudd a kincseidet? Hány száz éve üldögélsz itt eltemetve? Dög unalmas lehet. Rajtam kívül egyáltalán volt látogatód? Nem, nem sértődöm meg, ha nem akarsz beszélgetni. Nyilván oly rég nem szólaltál meg, hogy nem is találod hirtelenjében a szavakat. Meg aztán bizony valószínűleg jobban meglepődhettél, hogy összefutottunk, mint én magam. Nekem csak a varázskönyvedre van szükségem, az összes többi kacatodat megtarthatod. Mit szólsz hozzá?

A lény válasz helyett felemelkedik trónszékéről. Axius konstatálja, hogy inkább három klós magas lehet, mint kettő. Öklével lecsap Axiusra, és bár nem éri el, egy láthatatlan erő felkapja az ifjú kincsvadászt, és a terem falához préseli. Axius ijedten felnyög, bár védőaurájának köszönhetően egy karcolás sem esik rajta, az említett hagymarétegből azonban egy újabb darab leválik.

– Te akartad – mondja fenyegetően Axius, és varázsszavakat kántál, miközben Magnus szellemalakja felé suhint pálcájával. Tűzgolyó tör ki az ébenfa pálca végéből, mely másfél klós átmérőjű gömbbé növekszik, és belecsapódik az óriásba. A robbanás egy pillanatra megsüketíti és megvakítja Axiust. A füst szinte azonnal eloszlik, és látható lesz az őrző sértetlen alakja.

– Ezer démon és ördög! – káromkodik Axius, és érzi, hogy most kellene megfutamodnia, de a szörnyeteg mögött ott van a hőn áhított varázskönyv.

Bevillan Almandra kecses lábának fantáziaképe, és nem adja fel a küzdelmet. Újabb meg újabb varázsigék törnek fel torkából; van, amit végig tud mondani és van, amit nem, mert Magnus földi maradványa sem álldogál tétlenül. Dühödt rohammal nekivágódik, megso-
rozza öklével, majd a falhoz csapja, hogy aztán ismét felkapja. Úgy játszik a betolakodóval, mintha egy labda lenne. Axius védelmező gömbje belsejében pörög, közel áll hozzá, hogy elhányja magát. Minden idegszálával a varázslataira koncentrál: sikerül kétszeresére felgyorsulnia, varázsigét mormol, miközben fekete csápokat idéz, amik körbefonják ellenfelét, majd az akaratának engedelmeskedő, zölden izzó harci kalapácsot teremt. Ellenfele rögvest letépi magáról a csápokat, és szájából fagyos levegőt fúj Axiusra, amitől az ifjú mágus megremeg, és elrontja a Sárkány karmai nevű varázslatát.

Axius a harci kalapáccsal püföli a lény fejét. Magnus felemeli a bal karját és mintha csak valami kellemetlen szúnyoggal lenne dolga, a fegyver felé legyint, mire az ezer darabra hullik. Axius, akár egy kisgyerek, akinek tönkretették a játékát, éktelen haragra gerjed, pálcájának végéből hosszú energiaszíj kígyózik elő. Újdonsült mágikus ostorával lecsap a lényre.

Magnus eltűnik, mielőtt a szíj elérné, és Axius háta mögött jelenik meg. Átöleli és össze akarja roppantani, de az áttetsző aura – bár eldeformálódik, villódzik, sistereg és ujjnyira vékonyodik – még kitart. Axius kiszabadítja fegyverforgató karját, majd hátracsap az ostorral, ami éles hanggal barázdát váj a szellemalak homlokába, így a szorítása gyengül, és a fiatal mágusnak sikerül kiszabadulnia. Szembefordul ellenfelével, meglendíti ostorát, és ismét lecsap. Ezúttal azonban Magnus Doa készen áll. Megragadja a szíjat és úgy megrántja, hogy Axius azt hiszi, menten kiszakad a karja. Az energiaszíj leválik pálcája végéről, és szétoszlik a levegőben.

– Ribanc! Átkozott ribanc! – kiáltja Axius magából kikelve.

Szavait olybá tűnik, mintha Magnus Doához intézné, valójában Almandrát kárhoztatja, amiért ilyen helyzetbe került miatta. Bár még van néhány támadó varázslat a tarsolyában, a védelmező aurája hagy némi kívánnivalót maga után. Vet egy sóvárgó pillantást a varázskönyvre, aztán sebesen meglódul a kijárat felé. Magnus Doa még oldalba suhintja, mire kocsonyás zselévédelme szinte teljesen eltűnik róla. Hátra se néz, úgy rohan át a rúnák között. A Bomlasztás rúnája szétrombolja maradék védelmező auráját, a tűz- és a fagyaura pedig, ahogy egymást váltja, szétrepeszti rinocéroszbőrét. Axius üvöltve a félelemtől és a fájdalomtól rohan keresztül a járatokon. Olykor vet egy-egy pillantást hátra. Magnus Doát nem látja sehol, de ez nem jelenti azt, hogy nincs a nyomában. Az útjába kerülő torzszülötteket megszórja villámmal és mágikus lövedékekkel, majd a hosszú aknához érve széltölcsért és savfelhőt csinál. A sav távol tartja majd egy ideig a csápokat, gondolja, és fejére húzva köpönyegét beleveti magát a légörvénybe. A széltölcsér felrántja a magasba, vadul pörögve többször nekicsapódik a barlang falának, a savas esőcseppek befolynak ruhája alá és ahogy vastag-bőr varázslata lefoszlik róla, a sav kegyetlenül égetni kezdi bőrét, de legalább a csápok nem jönnek elő, míg fel nem ér a járat szájáig.

Szédült iramban rohan a kijárat felé. Cipője ütemesen kopog a köveken, lihegése szaggatott és egyre hangosabb.

Kint csillagtalan, hűvös éjjel fogadja. Nem lesz nyugodtabb tőle, továbbra is tart Magnus Doa szellemétől. Egy hátast próbál megidézni, ám ezúttal nem jár sikerrel, így kénytelen a saját lábán útra kelni.

A barlangtól jó fél zarándoklatnyira4* mer először megállni. Holtfáradtan leül egy kidőlt fatörzsre, és a mocsárerdő zajait figyeli.

– Brekk! – ugrik mellé a fatörzsre egy... egy mi is? Akkora, mint Axius, emberforma, legalábbis két keze van és két hosszú lába, amik karmokban végződnek, az ujjai között úszóhártyák. A feje egy béka fejére hasonlít, a szájában azonban tűhegyes fogak sorakoznak.

– Brekk! – szólal meg ismét, aztán szétrobban a feje Axius villámvarázsának köszönhetően.

– Brekk! Brekk! Brekk! – és még vagy további száz „Brekk!” hallatszik hirtelen a bokrok és fák mögül és az ingoványos földből.

– Na ne már! – nyöszörgi Axius, és futni kezd, ahogy csak bír. Egyszerre eltűnik a lába alól a szilárd talaj, és derékig ellepi a mocsár. Mire észbe kap, a mellkasáig elsüllyed. Ahogy pánikszerűen ficánkolni kezd, már csak a feje látszik ki a sűrű iszapból. Varázspálcás kezét a magasba emeli és épp kimondaná az életmentő szavakat, amikor egy dagadt békaképű szörny ugrik a fejére, és beteríti hájas altestével.

Axius levegő után kapkod, sikertelenül. Fején a mocsárlakóval elnyeli az ingovány. A banya jóslata villan az elméjébe: „Ezzel az utazásoddal nagy szolgálatot teszel, fiam. Sokak köszönhetik majd az életüket neked.”

Nem érhet véget ilyen nyomorultul az életem! Hogyan segíthetnék másokon, ha meghalok?! – gondolja kétségbeesve, miközben tüdeje bűzös iszappal telik meg.

1. fejezet

A nagytakarítás

Radan eljövetele után 4545-ben, Goblinfalva 150. évében

(az eredeti goblinfalvi időszámítás 147. évében),

10 évvel azután, hogy Axiust elnyelte a mocsár

A Négy Királyságtól messze délre, távol az emberlakta földektől, Sehonna ezeréves ördögfás erdejében öt domb nyújtózkodik az ég felé egymás szoros szomszédságában. Mintha csak öt iker lenne, egyforma magasak, ugyanolyan szépek; kopár csúcsaik szél koptatta, kék sziklái szemet gyönyörködtetően ragyognak a nyári napsütésben. A lankás domboldalakon sötétbarna talaj borítja a kék köveket, melyen smaragdzöld tuják és érett szemektől duzzadó áfonyabokrok harcolnak egymással a talpalatnyi termőföldért. Ágaikon szivárványmadarak raja csivitel gondtalanul.

E békés vidék láttán az erre tévedő gyanútlan utazó nem is sejtené, hogy a föld alatt kacskaringózó járatok mélyén olyan lények laknak, akikkel az emberek szokták a porontyaikat riogatni, ha azok valami rossz fát tettek a tűzre.

Az egyik ilyen teremtmény, becses nevén Rakka, egy goblin asszonyság épp most csörtet elő egy, a növények takarásában megbúvó hasadékból, kezében nehéz zsákot cipelve.

Goblin mércével mérve igazi istennőnek számít. Mindene a helyén: formás farpofája, csillogó szemei, épphogy csak kicsit előreugró állkapcsa, hosszú, hegyes fülei és szemfogai, éjfekete, bozontos sörénye, feszes, érett almákra emlékeztető keblei – bár ez utóbbiakat elrejti vadmacskaszőr bundája.

Egy térdéig érő kőtömb elé hajítja a zsákot, majd kiszed belőle egy marék kabardiót, és nekiáll feltörni.

– Ejnye no! Hát egy féreg sincs egyikben sem? – kaffogja a goblin nép kutyaugatásra hasonlító nyelvén.

– Kaldor! – kiált a ház ura után. – Hol vagy?! Gyere ide, kérlek!

A tuják mögül egy fél klós magas szörnyeteg mászik elő. Egy felnőtt ember mellkasáig sem ér, de így is magasabb a legtöbb goblinnál.

– Életem, itten vagyok – szólal meg a tagbaszakadt férfi. – Elfelejtettem feltörni a diót. Meg tudsz bocsátani?

– Nincs azzal semmi baj. Szívesen feltöröm. Csak kértem tőled, hogy minél férgesebb kabardiót szedj. Ezek mind épek. Se egy bogár, se egy hernyó. Így nem fogják megenni a gyerekek.

Kaldor idegesen harapdálja a szája szélét.

– Ne haragudj! Szerzek másik diót. Bocsáss meg, Kincsem!

– De hát egyáltalán nem haragszom, Kaldorkám. Mondom, hogy nincs semmi baj. Hagyd a diót! Hamarosan megjönnek a vendégek. Inkább menj be, és rakj rendet! Olyan a barlang, mintha vadállatok laknák. És egy kicsit szedd rendbe magadat is! A szádig ér az orrszőrzeted, a fülszőrzeted pedig akkora, hogy csoda, hogy egyáltalán hallod, amit mondok.

– Azonnal intézkedem. Már itt sem vagyok – mondja Kaldor, és gyorsan visszamegy a tuják mögé, be a hasadékon át az otthonukba.

Az előteremben hűvös levegő fogadja. Leszámítva a kintről beszűrődő halovány napsugarakat, szinte teljes a sötétség. Szeme ösztönösen átáll hőlátásra. Az előterem kövét számtalan tárgy borítja: fa- és agyagedények, csontból faragott figurák, rothadt almacsutkák. Középen egy feldöntött fatönk hever, rajta egy hányásfoltos terítővel. A sarokban egy embernagyságú rongybaba fekszik, aminek a fejéből tűk és dobónyilak állnak ki. Számtalan egyéb eszköz hever még a földön kisebb-nagyobb kupacokba halmozva.

Kaldor óvatosan behesseget egy fürjtojás nagyságú pókot egy bűzölgő iszappal teli vödör mögé.

– Méghogy rendetlenség? – morogja, és továbbmegy.

Balra van az éléskamrájuk, amiből olyan förtelmes szag árad, hogy még őt is szinte azonnal megtorpanásra készteti, pedig igencsak hoz-
zászokott, sőt kedveli az erőteljes illatokat. – Pfuj! Ezt egy nap alatt sem lehetne kitisztítani – rögvest hátat is fordít az elfeledett halak és hónapos túróval teli edények birodalmának. Visszaérve az előterembe, a bejárattal szemben lévő folyosón folytatja a terepszemlét.

Néhány lépést kell csak megtennie a jobb oldalt elhelyezkedő szűk üregig, ami olyan kicsi, hogy még egy kobold se tudna kinyújtózkodni benne. Elégedetten szemléli a zsúfolásig teli kincseskamrát. A goblinok egyik kedvenc időtöltése a furrintás, azaz a fura szerkezetek készítése. A mélységi gnómok precizitásával összeszerelt remekművekkel ellentétben azonban a goblinok által furrintott tárgyaknál ritkán fordul elő, hogy működnének, vagy esetleg hogy gyakorlati hasznuk lenne. Ott van például a sarokban szegény megboldogult Lador apó kotyogója, ami egyhuzamban napokig képes volt kotyogni, amíg el nem romlott. Kaldor vet egy pillantást a penészes borítójú könyveire is. A legutolsó könyvét nevetséges összegért szerezte meg gnoll útonállóktól a Piacon, akik egy levágott emberfej mellé adták ajándékba. Egy mozdulattal leszedi róla a pókhálót, majd a jól végzett munka örömével maga mögött hagyja a kincseskamrát. A folyosó jobbra kanyarodik. Közvetlenül a kanyar előtt bal oldalt van az otthonuk másik kijárata. Mindössze egy behúzott függöny választja el a kijárat mögött folytatódó járatoktól-barlangtermektől – ajtókat a goblinok nemigen használnak. Ennek persze nem az az oka, hogy kényükre-kedvükre bejárhassanak a szomszédok, és elvihessenek mindent, ami épp kell nekik. Nem. A goblinoknak azért nincs szükségük ajtókra, mert inkább tucatnyi furmányos csapdával védik a vackaikat. Egy jó ajtó egy jó zárral igen drága, és kevés olyan zár létezik, amit egy goblin ne tudna kinyitni, ezért inkább maradnak a jóval egyszerűbb karócsapdáknál, mérgezett tüskéknél, nyakelmetsző huzaloknál és a többinél. Kaldorék bejárata előtt sokáig egy medvecsapda volt elrejtve, egyszer azonban, amikor lerészegedett a Sípcsontban, hazaérve megfeledkezett róla és belelépett. Onnantól kezdve csak a kincseskamrában és a hálófészkekben tartották meg kedvenc csapdáikat. Jobbra fordulva a lánya hálófészkéhez ér. Morgást hall bentről, ezért benéz a faggyúgyertyával megvilágított odúba.

– Kicsi Liám! Csak nem rossz kedve van az én drágaságomnak? Valami baj van?

A lánya épp egy vizeskancsót vág mérgében a földhöz. Kaldor ismételten megállapítja, hogy rohan az idő. Nemrég még a karjaiban csüngő kis csöppség volt, akinek ha eldugult az orra, Kaldor a szájával szívta ki belőle a taknyot. Ha pedig megéhezett, megrágta neki előre a meztelencsigát, hogy könnyebben le tudja nyelni. Most meg már tíz éves gyönyörűséges nagylány. Hamarosan eladósorba kerül. Meglehet, hogy akár száz ezüstöt is fog kapni érte.

– Mi a baj? – kérdezi meg tőle ismét.

– Anya leszidott amiatt, hogy nem eszem meg, amit csinált.

– Anyunak igaza van. Olyan sovány vagy, többet kellene enned. Hol az az étel?

– Rajta állsz.

Kaldor lenéz a földre. A bal lábával egy patkány farkán áll. Felemeli a tetemet és beleharap.

– Hú, pedig milyen finom! Kellemesen rothasztott. Szinte szétomlik a szádban. Látod, már meg is ettem a felét. Már csak a másik felét kell megenned.

– Pfuj, én ugyan meg nem eszem!

– Miért nem? Mi bajod vele?

– Az, hogy beleharaptál.

Kaldor nagyot sóhajt.

– Ne keseríts el! Kaphatok egy ölelést?

– Persze – mondja Lia, és mosolyogva átöleli.

– Akkor megeszed a patkányt?

– Nem.

– Arggh! Megegyem én? Vagy dugjuk el valahová? Anyádnak meg azt mondjuk, hogy megetted.

– Nem fogok hazudni.

Kaldor a szemeit forgatja.

– Mindenki hazudik. A goblin csal, lop és hazudik, hogy életben maradjon. Ez volt az első, amire a szüleim megtanítottak. Gondolom, nálatok is ez volt az első, amit a Gyűjtőben a fejetekbe vertek.

Most Lia sóhajt fel.

– Add ide azt a patkányt! Inkább megeszem, csak hagyj végre nyugton.

– Köszönöm! Azt a mindenit, milyen szép festmény! – vált témát Kaldor. A barlang falán egy részletesen kidolgozott szivárványmadár képe díszeleg. – Mikor festetted?

– Már legalább egy hónapja.

– Ó! Furcsa, hogy eddig nem vettem észre.

– Tetszik?

– Persze. Ügyes vagy. Festesz nekem is valamit?

– Igen. Mit szeretnél?

Kaldor megvakarja a fejét.

– Csinálhatnál rólam egy képet talpig páncélban, ahogy egy sárkány hátán ülök.

– Apuci, mint egy sárkánylovas? – kuncog. – Legyen! Neki is állok.

– Köszönöm, de előtte edd meg azt a patkányt! – Puszit nyom lánya homlokára, és távozik.

A következő elágazónál jobbra fordul. Alig tíz lépés múlva kiszélesedik és véget ér a járat. A mennyezeten karnyi széles rés tátong, a fény egy hosszú csíkban hatol be rajta. Ahol megtöri a sötétséget, parányi porszemek táncát látni a levegőben. A föld egy bemélyedésében esővíz gyűlt össze.

Kaldor fölé hajol. A víztükörből egy negyvenkettő éves, melankólikus tekintetű, ápolatlan körszakállas, kerek arcú goblin néz vissza rá. Arcán már alig láthatók a több mint két hónappal ezelőtt szerzett horzsolások és zúzódások nyomai.

Tényleg nagy a fülszőrzetem, és az orromból is kilóg a szőr – állapítja meg, és kitépked néhány szálat. Minden rántásnál felszisszen, hosszú, hegyes füle megremeg.

Hát ez meg mi a fene? – észreveszi, hogy egy felpüffedt madár teteme lebeg a vízben. Egy cserregő nádiposzátáé.

– Vajon Rakkát zavarná, ha itt hagynálak? – motyogja a döglött madárnak. Gyorsan megragadja, és szinte egyfalásra nyeli le. Nagyot harákol, majd néhány madártollat köp a földre. Aztán jóllakottan le-
kapja magáról felsőruházatát, vizet lötyköl az arcára és a hónaljára, még a száját is kiöblíti.

– Most már egy szava sem lehet az asszonynak – mondja, miközben visszaveszi ruháját.

Két barlangterem maradt hátra a terepszemléből. Az egyik a saját hálófészkük, de azt nem érdemes megnéznie, mert Rakka ott már rendet rakott. Marad hát a fia, Unk fészke. Mielőtt belépne, elhatározza, hogy bármilyen kép is fogadja, nem lesz ideges. Az első, amivel szembesül, egy rothadt csirkebél, térdmagasságban kifeszítve faltól falig. Majdnem orra esik benne, de végül megőrzi egyensúlyát, amíg egy összeharapdált gyertyacsonkra nem lép. Kifordul a lába alól a világ, és hanyatt esik.

– Átkozott kis élősködő! Vinnének magukkal az óriások!

Erőlködve talpra áll, és megállapítja, hogy egyedül van a szobában. Bokáig, néhol térdig ér a földet borító szenny – csontok, játékok, ételmaradékok. Unk szalmaágya olyan, mintha egy hatalmas szemétdomb lenne.

A padlón, ezernyi kacat közt észreveszi a fejszéjét. Mennyit kereste a minap! Hosszasan őrlődik, hogy odamenjen, és fájós derekát nem kímélve lehajoljon-e érte. A fejszének a bejárat melletti repedésben a helye, nem egy négyéves goblin csíra játékai között. Átvág a szeméthalmon, és nagyot nyögve felveszi.

– Unk? Hol vagy Unk? – szólongatja kedvesen, majd türelmét veszíti. – Hol vagy te pokolfajzat? Azonnal gyere elő! Merre bujkálsz? – semmi válasz.

Visszacsörtet Lia szobájába.

– Nem láttad az öcsédet?

– A kijárat felé ment egy mézesbödönnel – feleli Lia festékes arccal, szemét le nem véve arról, amin épp dolgozik. A falon egy sárkány körvonalai rajzolódnak ki, rajta egy pocakos alakkal.

– Mézesbödön? Akkor biztosan lement játszani Torokkal – rögvest a nyomába is ered. A kijárat előtt, a fal egyik repedésében elrejti a fejszét, majd félrerántja a függönyt, és végigcsörtet a folyosón. Egy függőleges járathoz ér. A fal mentén kőbe vájt lépcsősor kígyózik a mélybe és a magasba. Helyenként egy-egy oldaljáratot látni, melyeken keresztül fél tucat másik goblin család barlangjához lehet eljutni. Ha a kőlépcsőkön elindulna felfelé, a szabad ég alatt találná magát. Lemegy az alsó szintre, egy tágas terembe, ahol a hátasaikat tartják. A terem végén egy széles folyosó van, ami szintén kivezet a föld alól – keresztülmenve rajta a domb lábánál bukkanna ki.

Tíz-tizenöt barlangi százlábú mozgolódik a sötétben. Mindegyiket erős láncok béklyózzák a sziklafalhoz.

– Halihó, Torok! – köszönti Kaldor a hátasát, egy fakószürke, közepesen nagy százlábút. Magasságra alig nagyobb egy pónilónál, azonban majdnem négy klós hosszú. – Nem láttad Unkot?

Az állat velőtrázót visít, ami azt jelenti, hogy örül a gazdája feltűnésének – legalábbis Kaldor így értelmezi.

A százlábú testét sár borítja, meg mindenféle egyéb beazonosíthatatlan ragacs és foszforeszkáló váladék. Arrébb hengeredik, ameddig a lánca engedi, így Kaldor észreveszi a mögötte guggoló kis goblint.

– Hát te meg mit csinálsz, Unk?

Unk termetre még feleakkora sincs mint az apja, de korához képest igencsak magasnak számít. Egy nyílvesszővel átlőtt, széles karimájú, csúcsos szalmakalapot visel, amitől még nagyobbnak tűnik. A célt tévesztett nyílvesszőt egy Verdar nevű goblin kölyöknek köszönheti, aki a Gyűjtőben huszonegy nappal ezelőtt megpróbálta fejbe lőni. Az átalakított fejfedő annyira megtetszett Unknak, hogy azóta sem engedte belőle kihúzni a nyilat.

Unk egy tarajos csiga fölé hajol kezében egy szikladarabbal, amivel épp lecsap a csigaházra.

– E’ összetöt! – kacag elégedetten. Egy kis mézet önt a csiga széttrancsírozott testére, majd felnyalábolja a földről, és a százlábú fejéhez emeli.

– Talán nem kellene olyan közel tartanod a kezed az állkapcsaihoz és a méregmirigyeihez – motyogja határozatlanul Kaldor, de valószínűleg, ha mennydörgő hangon bömbölné, az sem hatná meg a fiát.

Torok előrelendül, és egy pillanat alatt beszippantja az ételt a vigyorgó kölyök kezéből.

– E’ megette.

– Jól van, Unk, de most már gyere fel velem, és rakj rendet az odúdban! Anyád nagyon mérges lesz rád, ha nem iparkodsz.

És Unk már iparkodik is, csak épp nem az otthonuk felé szalad fürgén, hanem végig a széles folyosón, ki a szabadba. Kaldor utánakiabál, de meg sem hallja.

– Hálátlan kis dög, ma éjszaka aludj csak kint! Be ne merj jönni a barlangba!

Visszafelé menve a kőlépcsőn magában puffog, megfogadja, hogy ezentúl soha semmilyen ajándékot nem fog adni neki, és azt a karnyi vastag gilisztát is visszaveszi, amit a minap túrt ki a talajból. Ahogy saját mérgében fortyog, nem veszi észre a háta mögé settenkedő alakot. Amikor megérzi a rothadás bűzét a levegőben, tudja, hogy már nem menekülhet a mocsári troll elől. Hosszú, sárgás karmokban végződő göcsörtös ujjak nehezednek a vállára.

– Nem is tudtam, hogy itthon van, Kaldor – szólal meg a szomszédja tökéletes goblin kiejtéssel, ami leginkább egy nyáladzó szájú, veszett kutya morgására hasonlít.

– Üdvözlöm, Tilva anyó!

A mocsári troll már akkor is ezekben a barlangokban lakott, amikor az első goblinok felfedezték e dombokat. Annak meg ugye már majd’ százötven éve. Kaldor azon sem lepődne meg, ha kiderülne, hogy a troll nő egyidős a dombokkal. Kiegyenesedve két klós magas lenne, de olyan görnyedten jár, hogy a feje egyvonalban van a goblinéval. Valaha dús, drótszerű hajából mára már csak néhány, kiszáradt hínárra hasonlító szál maradt, teste göcsörtösebb, mint egy vén hárs törzse, az arcán pedig olyan mély ráncok húzódnak, hogy közöttük szinte elvesznek a szemei, és a szája is csak egy hosszú barázdának tűnik. Még az orra is ráncos – állapítja meg meglepődve Kaldor, pedig ha ezerszer nem találkoztak, akkor egyszer sem. De hát Kaldor sosem volt jó megfigyelő.

– Ne haragudjon, de most nagyon elfoglalt vagyok – szabadkozik a goblin, és gyorsan befordul a járatba, ami az otthonához vezet.

A mocsári troll a nyomában liheg.

– Csak egyvalamiben kérném a segítségét. Maga Forr úr jóbarátja, igaz?

– Az azért túlzás. Talán gyerekként azok voltunk. Sok csínyt követtünk el együtt, de mióta törzsfő lett, azóta alig beszélünk – Fura is, hogy ma délutánra meghívatta magát vendégségbe. Ez az átkozott rendrakás is miatta van, gondolja Kaldor, de hangosan csak annyit mond: – Szívesen segítek, ha módomban áll. Csak mondja gyorsan!

– Tudja, Kaldor, a repedésekkel kapcsolatban szeretnék beszélni magával. Az ön barlangrészén is vannak csúnya törésvonalak, de az én járataimban olyan szélesek a repedések, hogy van, ahová befér a fejem. És egyre több ilyen lesz. Ötven évvel ezelőtt még alig volt néhány. Szerintem süllyed a domb. Ha nem teszünk semmit, egyszer még nagy baj fog történni.

Kaldor a szemeit forgatja, a mögötte lépkedő troll azonban nem láthatja bosszús tekintetét. Tilva anyó már legalább két tucatszor előadta világfájdalmát a repedésekkel kapcsolatban, ő meg egyszer még mélytörpéket is szerzett neki, akik alaposan átnézték a barlangot, és megállapították, hogy a következő ötszáz évben nem kell tartani tőle, hogy bármelyik járat vagy terem mennyezete beomlana. De Tilva anyót a törpék véleménye nem nyugtatta meg. Szerinte a mélytörpék gyűlölik a trollokat, és nem mondtak igazat, meg nem is értenek hozzá.

– Mit tehetnék én ez ügyben? – kérdezi Kaldor, hátra sem fordulva.

– Igazán megkérhetné a törzsfőnök urat, hogy küldje ide a két ogréját meg egy brigádnyi goblint az erősebb fajtából, hogy farudakkal dúcolják ki a folyosóimat, sőt még jobb lenne, ha fémrudakkal tennék. Én is szívesen megcsinálnám, de fájnak a karjaim és a vállaim, és vasrudam sincs. Megpróbáltam fagerendákat készíteni, de a vége az lett, hogy levágtam az egyik kezemet.

Kaldor hátranéz rá, de továbbra sem lassít léptein.

Tilva anyó, mintha csak a gondolataiban olvasna, válaszol a fel nem tett kérdésére.

– Egy hete történt a baleset. Azóta visszanőtt. Nem öregasszonynak való a favágás.

– Megnézem, mit tehetek önért. Most azonban mennem kell, Tilva anyó – hadarja Kaldor, és belép az otthonába. Már épp behúzná maga mögött a függönyt, de a szomszédasszony beslisszol utána.

– Milyen szép rend és tisztaság van maguknál – szólal meg a troll, mielőtt a házigazda bármit is mondhatna.

– Tényleg? – csodálkozik el a goblin. – Vagyis izé, na ugye, hogy rend van! Szerintem is az van.

– Most jut eszembe, Kaldor, hogy kaptam egy jó erős kis gnoll lologyökérpárlatot. Inna velem egy kupicával?

Ha rend van, akkor igazából nincs is miért sietnem. A Rakka által rám ruházott küldetés teljesítve, amit hiba lenne nem megünnepelni – vélekedik a goblin.

– Egy gnoll lologyökérpárlat bizony jól esne, de tényleg csak egy kupicával.

– Csak egy kupicával – ismétli vigyorogva a szomszédasszony, és korát meghazudtoló fürgeséggel elviharzik.

Kaldor végigmegy a járatokon, és kinéz a hátsó kijáraton. Párja még mindig a diótöréssel foglalatoskodik. Visszafordul, és megpillantja az előterembe beviharzó trollasszonyságot.

Tilva anyó egy ovális réztálcát tart a kezében, megpakolva ételekkel, egy gömb formájú, hosszú nyakú flaskával és két agyagpohárral.

– Rengeteg dolgom van, Kaldor, úgyhogy csak koccintsunk az ön és a kedves családja egészségére, és már itt sem vagyok! Hoztam egy kis maradékot is. Egy tányér vízipoloskalevest és szárítottlisztkukac-darával panírozott ördöghalat pirított skorpiófarokkal. Az ön anyukája javasolta a bélpanaszaimra, hogy rágjak vasszegeket, és én meg is fogadtam a jótanácsát, de azóta valahogy nincs étvágyam. Kár lenne kidobni ezt a sok ételt, még ha nem is valami finomak...

– Tilva anyó rossz ételt még nem csinált – mondja Kaldor, de már megszokta, hogy az öregasszony mindig elégedetlen a saját főztjével... meg úgy általában mindennel.

–... de most nem volt vércsillagkivonatom és feketegyökérporom. Az előbbi a levesbe, az utóbbi a halhoz kellett volna – sopánkodik olyan hangon, mintha valami főbenjáró vétket követett volna el. Tölt a gnoll párlatból a goblinnak, majd magának is. Koccintanak. A sajátját egy hajtásra lehúzza, aztán újra tölt. Kaldor először megszaglássza az italt, és ezt követően kellő óvatossággal kortyol bele, de így is megremeg a talpától a feje búbjáig.

– Huhh! Ezzel a holtakat is fel lehetne támasztani.

Tilva anyó kérdezés nélkül teletölti a poharát, és ismét koccintanak.

– Kedves Kaldor, maga ugye felügyelőként dolgozik a Piacon?

– Nem, nem vagyok felügyelő. Ők a rendre figyelnek. Én a Piac koordinátora vagyok – mondja büszkén.

A troll értetlen képpel mered rá.

Igaz is – gondolja Kaldor –, a közel ötszáz fős falujukban rajta kívül jó, ha ketten tudják, mit is jelent az, hogy koordinátor.

– Az én feladatom az, hogy segítsek eldönteni ki, hol, mit, mennyit és mennyiért árulhat. Nem lehet például élő törpe vagy tünde rabszolgákat gnolleledelként árulni. Halottat lehet, de jó nagy adót, illetve behozatali vámot vetünk ki ebben az esetben. Vagy például azt is mi döntjük el, hogy hány ogre kereskedő lehet, és hogy egyáltalán hány ogre illetve ogréhoz hasonló vagy nagyobb teremtmény tartózkodhat egy időben a Piacon.

– Ha ennyire ismeri a Piacot, akkor bizonyára tudna szerezni nekem egy kis feketegyökérport. Vércsillagkivonat nélkül még valahogy elboldogulok, de gyökérpor nélkül egyszerűen lehetetlen tisztességes sültet készíteni. Én hiába megyek ki bármikor kora hajnalban a Piacra, mindenki azt mondja, hogy elfogyott. Csak egyszer lehetett kapni, de aranyárban adták.

– Az a probléma a feketegyökérporral, hogy se az éjtündéknek, se a gnolloknak nincs. Egyedül a mélytörpék által érhető el, akik a gnómoktól szerzik be, de a gnómok nem maguk készítik, hanem ők is úgy kapják az erdei tündéktől, s mióta az erdei tündék tudomására jutott, hogy a por egy részét a gnómok továbbértékesítik a mélytörpéknek, nem adnak el nekik. Így...

Ebben a pillanatban Rakka lép be a hasadékon, és Kaldor elfelejti, hogy mit is szeretett volna mondani.

– Üdvözlöm, Tilva anyó! – köszönti Rakka a trollt, majd a párjára néz.

– Minden rendben, Kincsem? – kérdezi Kaldor nem túl férfias hangon, és közben gyorsan visszateszi a poharát a tálcára.

– Végeztem a diótöréssel. Majd folytatom én a rendrakást. Szerintem nekem gyorsabban fog menni.

– Én nem is zavarok tovább, még rengeteg dolgom van mára – hadarja Tilva anyó, és a folyosó felé hátrál, majd gyorsan távozik.

– Folytassuk együtt a takarítást! – javasolja Kaldor.

– Inkább arra kérlek, hogy ugorj el a Piacra szárított levenduláért. Nagyon büdös van a barlangban. Nem tudom, honnan jöhet a szag, de a levendula illata majd elnyomja.

– Megyek, Életem! – mondja Kaldor, de ahelyett, hogy távozna, átöleli párját, és meg akarja csókolni.

Rakka kitér a szája elől, és gyengéden beleharap az arcába.

– Erre most nincs idő – mondja Kaldornak, és kicsusszan az öleléséből. – Bármelyik pillanatban megjöhetnek a vendégek. Siess, ahogy tudsz!

Kaldor már a folyosón jár, amikor Rakka utána kiált:

– Várj! Nézd, mit találtam a földön! Ez a varázsköved? Hogy kerülhetett a földre?

Egy kis, szürke kavicsot tart a kezében.

– Kiszakadt a titkos zsebem – állapítja meg Kaldor a ruhájában kotorászva. – De jó, hogy megtaláltad! Szeretlek! – mondja, és elteszi a követ a nadrágja belsejébe, egy másik titkos zsebbe.

– Én is szeretlek, Édes!

2. fejezet

A Tudás Köve

Radan eljövetele után 4516-ban, 29 évvel azelőtt,

hogy Kaldor elindult a Piacra szárított levenduláért

Apró termetű goblin áll egy kősziklán mozdulatlanul, mintha csak egy szobor lenne. Gondterhelt tekintettel mered fajtársaira. Majdnem kétszáz fős tömeg veszi körül. Hűvös őszi szél fúj.

– Csibor vagyok, a Tudás, a Színtiszta Értelem, a Bölcsesség, a Logikus Beszéd Istenének főpapja – szólal meg kifejezéstelen arccal, monoton hangon.

– Olyanok vagytok, mint ezek a levelek – a levegőben szállingózó megsárgult falevelekre néz. – Céltalanul kóvályogtok, míg csak rothadó avar nem lesz belőletek, ami csak arra jó, hogy a disznók beleszarjanak, aztán meghemperegjenek benne. Én azonban elhoztam számotokra a fényt, megmutatom, hogyan szárnyaljatok, megmutatom az utat a megvilágosodáshoz...

Sokan felmordulnak.

Csibor háta mögött a tömegből három goblin suhanc furakodik elő.

– Vágjá’ má hozzá egy pa’adicsomot! Aggyá nekije, Fo’! – mondja társának a Bozz névre hallgató kölyök.

Forrnak azonban nincs szüksége biztatásra, karja már azelőtt magasba lendül, mielőtt Bozz megszólalt volna.

A paradicsom a magát főpapnak nevező goblin vállán csattan.

A szónok nem néz hátra, hogy meggyőződjék róla, ki volt a merénylő. A vállára azonban vet egy pillantást. Csibor számtalan, mások szemében furcsa szokással rendelkezik, ilyen például, hogy minden este lábat áztat, minden reggel mentalevéllel dörzsöli át a fogát, és ilyen az is, hogy mindig makulátlanul tiszta, gondosan vasalt ruha van rajta, amin sehol egy szakadás, varrás vagy éppenséggel egy folt. Mályvaszínű köpönyege e pillanatban úgy néz ki, mintha lehányták volna, beborítja a tekergő kis kukacokkal teli rothadt paradicsom maradványa. Előhalászik egy kendőt, és gondosan letörli.

Közben egy hajlott hátú goblin lép elé, kezében kígyófejes végű botot szorongat, amellyel felé bökdös a levegőben.

– Mi a véleményed a kígyókról? – kérdi érdes hangon.

Kígyóimádó nyomorultak – gondolja Csibor. Azt várja tőle az öreg sámán, hogy dicsőítse a szánalmas csúszómászó szörnyeteget, akit Istenként követnek, pedig valójában nem lehet több egy korcs démonivadéknál.

Csibor féltucat törzsnél próbálkozott már a Tudás Ösvényére terelgetni hamis bálványokat vagy ostoba szörnyeket imádó eltévelyedett fajtársait, de még senkit sem sikerült megtérítenie. Tudomása szerint ő az egyetlen goblin az egész világon, aki a Tudás Istenét szolgálja.

– A kígyók... – szólal meg, amikor a pusmogás végre elhal a tömegben, és halotti csend telepszik a tájra. – ... a kígyóknak megvan a maguk helye a természetben.

Az öreg sámán arcára van írva, hogy más válaszra számított.

– De hol az a hely szerinted? – förmed rá.

Egy skarlátlégy kezd zümmögni Csibor paradicsomfoltos ruhája felett, és egy pillanattal később rá is száll.

Csibor lassan felé nyúl, a légynek lenne ideje elmenekülnie, mégsem mozdul. A goblin óvatosan hüvelyk- és mutatóujja közé fogja, ügyelve rá, nehogy szétnyomja, majd a szájába kapja, és lenyeli. Jöjjön, aminek jönnie kell!

– A kígyók valahol a skarlátlegyek és a goblinok között helyezkednek el, félúton... ott, ahol a többi csúszómászó – mondja nyugodt hangon.

A tömeg felhördül.

– Háhh! – A sámán vérben forgó szemekkel mered rá, öklét rázva. – Szerinted egy goblin, legyen az a legnagyobb is, közelébe ér egy kígyónak? – kérdezi meghökkenve, mint aki nem akar hinni a fülének.

– Milyen bolond kérdés ez? A legnyomorultabb, legostobább goblin is többet ér száz és száz kígyónál.

– Istenkáromló! – tör fel a sámán torkából. – Öljétek meg!

Mérgezett tüskés fúvócsövek, rozsdás pengék, csontvégű lándzsák emelkednek a magasba.

Miért kell mindig így reagálniuk? – gondolja Csibor. Majd’ egy éve kezdte meg vándorútját azzal a céllal, hogy minél több goblin követőt szerezzen Istenének. A fajtársaival való első találkozáskor a vérgőzös tömeg felét lemészárolta, a másik fele pedig elmenekült előle. Másodszorra egy népesebb goblin közösséget keresett fel, ahol nagyobb hatúsugarú varázslat bevetését látta indokoltnak. Sajnos szinte semmi sem maradt a faluból. A következő törzsnél a rárontó csürhe helyett a papot szemelte ki varázslata célpontjául. Egy wuját idézett, láthatatlan szellemet, ami egy szempillantás alatt eltörte a pap nyakát. Mindebből az őrjöngő tömeg semmit sem vett észre, így megint mészárszék lett a vége. Sajnos a következő három alkalommal sem járt sikerrel. De a hibákból lehet a legjobban tanulni.

Köhögőroham rázza meg Csibort, úgy öklendezik és fuldoklik, mintha félrenyelt volna egy kenyérvéget. Kitátja a száját, és dió méretű légy repül ki belőle zümmögve. Mire az első goblin felett elszáll, már nagyobb, mint egy érett dinnye, mire a sámán fölé ér, akkora, mint egy bivaly. Szárnycsapásaira szél támad, és ledönti lábukról a közelében tartózkodókat. Az öreg sámán is sikoltozva hanyatt esik, a kiáltásokat azonban elnyomja az óriáslégy keltette fülsiketítő zaj. A szörnyeteg karmokban végződő ízelt lábaival megragadja a földön fetrengő kígyópapot, összeroppantja, a magasba lendül vele, és néhány pillanattal később már csak egy távoli fekete pontnak tűnnek az égen. A zümmögő hang elhal.

– A kígyók nem segítenek rajtatok. Tudástan, első lecke – mondja a Tudás Istenének főpapja nyugodt hangon a félelemtől megdermedt falulakóknak.

Huszonegy nap telik el. Az évszakhoz képest szokatlanul meleg van. Dél felé jár az idő. A nap vakítóan ragyog az égen. Csibor az álom és az ébrenlét, a részegség és a másnaposság határmezsgyéjén megpróbálja értelmezni a körülötte lévő dolgokat: lassan hullámzó, nagy, zöld folt, remegő körvonalakkal. Biztosan egy fa lombjait lengeti a szél – gondolja, és azt is sejti már, hogy viszkető orra téríthette magához.

A Tudás, a Színtiszta Értelem, a Bölcsesség és a Logikus Beszéd Istenének főpapja egy szinte teljesen üres sátorban egy asztalra dőlve fekszik; közvetlenül az orra előtt zöld hernyó izeg-mozog. Csibor egy pillanatig kidülledt szemekkel mered maga elé, tudatosul benne, hogy a zöld lombkoronának hitt valami tulajdonképpen egy hernyó szőrzete. Felkapja fejét, lesöpri a hívatlan vendéget az asztalról. Kis híján a korsója is a földön köt ki. Szeme megállapodik a korsón, és ahogy a benne lévő zavaros, sárga löttyöt fürkészi, harag fogja el. Az ital tetején kenyérbél és egy szétrágott almára hasonlító köpet lebeg. Dühödt mozdulattal messzire hajítja a korsót. Jelenlegi állapotáért az almabort, de még inkább fajtársai megátalkodottságát okolja. Ostoba nyáj! – Csibor nem is tud másként tekinteni a falu lakóira, mint juhász a birkáira. Még arra sem képesek, hogy legalább a hét példabeszédet bemagolják, amiket nap nap után százszor elmondott nekik. Három-négy szó – ennyit jegyeztek meg belőle. Egy-kettő a kevésbé félkegyelműek közül néhány mondatot vissza tud idézni, de csak rájuk kell nézni, és látszik, hogy olyanok, mint a papagájok; ha a Tan összes papírra vetett szentírását megtanulnák, az sem érne semmit, mert csak látszatra próbálják követni a Tudás Istenét, pedig az sem lenne elég, ha hinnének benne. A hit kevés. Aki csak hisz, az nem Tud. Aki nem Tud, az olyan, mintha nem is követné a Tudás Istenét. Csibor szentül meg van győződve róla, hogy ezek az alantas, elkárhozott lelkek titokban továbbra is a kígyókat imádják. Néhány száz klósnyira északra, még a folyó előtt magasodik ki a fák közül a Kígyó-hegy számtalan labirintusszerű járatával. Egyfajta szentélyként tekintettek rá a falulakók, és Csibor biztos benne, hogy ez most sincs másként. Napokig kutakodott a hegy gyomrában, több tucat nagyobb kígyóval végzett és vagy száz kisebbel. Volt köztük egy majomfejű, és egy, aminek hat lába nőtt, de az állítólagos Kígyó Istenre nem lelt rá sehol. A goblinok szerint akkora, mint egy óriás, szárnyai vannak, vörösen izzó szemei, és savat okád a gyomrából, ami bárkivel menten végez. Csak éppen egy gyáva féreg, aki nem mer megküzdeni velem – gondolja Csibor. Ekkor egy nagypocakú, teli vizestöm-
lőkre emlékeztető tőgyű goblin asszonyság lép be a sátorba és megkérdezi, hogy hozhat-e még egy korsó almabort.

– Nem! – kiabálja Csibor olyan kétségbeesetten, mintha csak azt kérdezték volna tőle, hogy megtagadja-e a Tudás Istenét. – Az utazóholmimat hozd inkább, de tüstént! Elhagyom a falut – mondja, és már talpra is áll. A hirtelen mozdulattól megszédül, úgy lüktet a feje, hogy azt hiszi, menten szétrobban, de gyorsan összeszedi magát, vissza nem ülne semmi kincsért.

Tizenegy éves goblingyerek fekszik barlangszobája magányában gallyakból és száraz levelekből összedobált fekhelyén. Az idegen pap szónoklata alatt két hasonló korú társa, Forr és Bozz között állt. Nagyapja életnagyságú faszobrát bámulja üveges tekintettel, könnyes szemekkel. Az öreg igazi hős volt. Kidüllesztett mellkas, felszegett áll, hosszú, hegyes szemfogak és karmok, igazi tekintélyt parancsoló, karizmatikus megjelenés. Egyik lábával egy levágott disznófejen tapos, karjaival meg egy bunkósbotos goblint roppant épp össze. Zoll is – merthogy így hívják a fiatal goblint –, disznócsörtebajnok szeretne lenni, mint a nagyapja, de álma, úgy tűnik nem válhat valóra. Egyik lába a bokájától az ágyékáig be van bugyolálva, és egy bot van hozzákötözve. Oly szerencsétlenül esett a gödörbe a mai viadalon, hogy számtalan csontja tört. Dag-dag néni (Kaldor anyja) jó munkát végzett a gyógyfüveivel, alig érez valami fájdalmat, és hamarosan lábra is állhat, azonban egész életére sántítani fog, ami azt jelenti, hogy már soha nem lesz belőle disznócsörtebajnok.

„Kutya bajod, fiam. Egyik lábad egy kicsit rövidebb lesz, mint a másik, és vigyáznod kell majd a térdedre. Tartózkodj a hirtelen mozdulatoktól, akkor nem lesz gond!” – mondta a gyógyító asszony alig egy nuummal ezelőtt.

– Hogyi vagy, Zoll? – köszönti két évvel idősebb barátja, aki épp ebben a pillanatban lép be a terembe. – Forr monda, hogy mi tő’tént. Nem a disznónak lett volna ahun a gödő’be a helye?

– Nem vagyok viccös kedvembe, Kaldor.

– Bocsi, de e’ nem vicc vót. Sosem értettem e játékot. Nekem tú’ bonya – feleli Kaldor, és látszik rajta, hogy komolyan is gondolja.

– Nem olyan bonya. A disznócsörte a legjobb csapatjáték. Van a levágott disznófej, ezt kell ugyi rugdosni. Egy-egy ürege van minden csapatnak, amibe ha belerúgják a fejet, egy pontot ér. Ha az üregest is bele tudják lökni, az má’ két pont. Az üreges azonban az egyetlen, akinél bunkósbot van. Szerencsére az üreges csak a körön belül mozoghat. Ha kilép a körbő’ akkor a nyilas lenyilazhatja. Elvileg a körön belül is lelőhetné, de az ritkán van, inkább csak véletlenül van olyan, mert akkor a kondéros megfőzheti a nyilast. Szemet, nyakat, ágyékot kell jól védeni, ez a legfontosabb – mondja Zoll fellelkesülve, aztán hirtelen eszébe jut a balesete, és ismét savanyú képet vág. – De számomra vége. Mindennek vége. Az anyád azt mondta, hogy soha többé nem fogok tudni rendesen futni, ahhoz isteni csoda kellene...

Zoll elgondolkozik a saját szavain: „Isteni csoda.”

– Hmmm... nem is ostobaság. Amint járni tudok, megkérem az idegen papot, hogy segítsön. Csak apámnak egy szót se, ő soha nem engedne a közelébe! Aszongya, hogy nem is igazi pap, és hogy lesújt rá a Kígyó haragja.

Zoll nem árulta el még Kaldornak sem, hogy már évekkel ezelőtt kétségei támadtak a Kígyó követésével szemben. Egy talicskát tolt az úton, nem figyelt oda, és kettévágott a kerékkel egy kígyót. Azt hitte, hogy rögtön megjelenik a Kígyó Isten és elevenen felfalja, de nem történt semmi ilyesmi. Az eset óta elbizonytalanodott a Kígyó hatalmát illetően.

– Az idegen má’ nem segít. E’ment – mondja Kaldor.

– Micsoda? – Zoll legszívesebben kiugrana az ágyból, és a jövevény nyomába eredne, de erőtlenül és fájdalmas kiáltással zuhan vissza a falevelei közé. – Elment? Nem mehet el! Meg kell néznie a lábamat. Rá kell mondania valami varázsigét, amitől helyrejő’. Muszáj!

– De e’ment.

– Miko’ ment el?

– Több ürítésnyi ideje5*.

– Hát akko’ menj utána! Hívd vissza!

– Má’ falukívül lehet, a mocsá’ban. Veszélyes.

– Kaldor! Barátom... édös barátom! Menj utána, hívd vissza és tied a tigrisfog késem! Jó’van?

– Jó’van, megyek – feleli rögvest Kaldor, mert mindig is vágyott a barátja késére.

Annak ellenére, hogy nem szabadott errefelé járniuk, vagy talán éppen azért, mert megtiltották nekik, Kaldor és barátai gyakran csatangoltak a mocsárerdőben, amit nemes egyszerűséggel Süllyesztőnek hívnak. A pókhálószerű morgulyfákkal benőtt terület a falutól pár száz klósnyira nyugatra kezdődik.

Jellegzetes pöcegödörszag terjeng a levegőben. Amikor nyugat felől fúj a szél, az egész faluban érezni lehet a bűzt, a goblinok azonban már rég hozzászoktak. Az esős évszakban a mocsár nagy része járhatatlan, de a süppedős talaj, amelynek a felületét laza tőzeg alkotja, még most, a száraz évszakot követő Arany tölgyek havában is hathatósabb természetes védelmet biztosit Goblinfalva számára, mint északon a Sebes folyó, és majdnem olyan hathatósat, mint délen vagy keleten a Törés.

– Nagyon jó kis kés, kell nekem, akarom. Még soha nem vó’t tig’iskésem. Nagyon jó kis kés... – ismételgeti Kaldor, hangosan biztatva magát, hogy vissza ne forduljon megint. Eddig mindig többedmagával merészkedett be a mocsárba. Egyedül sokkal ijesztőbbnek tűnnek számára a göcsörtös, korhadt faágak és a bugyborékoló láp.

Remélte, hogy a Süllyesztő előtt utoléri az idegent, de sajnos nem így történt. Háromszor veselkedett neki az ingoványnak. Először az első morgulyfánál fordult vissza, másodszorra egy vízisikló rémisztette meg, harmadszorra pedig az iszapból közvetlenül a lába előtt feljövő buborékok. Most negyedszerre azonban a határkőtől