PROLÓGUS

Irena

Az augusztus 24-ről 25-re virradó éjszaka perzselően forró volt. A legenyhébb szellő sem járt, és a fülledt levegő fojtogatóan hatott. Huszonhét éves voltam, az anyámmal és a bátyámmal, Kazimierzzsel Schedlitzben – Siedlcében – éltem, egy jellegtelen kisvárosban, Varsótól körülbelül negyven mérföldnyire keletre. Anyámmal egyedül maradtunk, miután a bátyám a feleségével és a fiával vidékre költözött, hogy Felicja nénikénknél lakjanak, és segítsenek a birtokon. Felicja férje, Walenty bácsi még mindig egy német hadifogolytáborban raboskodott, és azt a levelezőlapot leszámítva, amelyet több mint egy éve küldött, semmit sem hallottunk felőle.

Álmos voltam, de a gondolatok vég nélkül kavarogtak a fejemben, elejét véve annak, hogy elaludjak, hiába is vágytam rá. Több hónap telt el azóta, hogy utoljára részem lehetett egy kiadós, pihentető éjszakai alvásban. Az utca nagyon csendesnek tűnt. Az elmúlt néhány naptól eltérően nem hallatszott lövöldözés, és a csizmás lábak léptei sem dübörögtek, megrázva a falakat. A segélykérő kiáltások is elhallgattak, amelyek a zsidó negyedből szűrődtek ki az elmúlt éjszakákon.

Hirtelen halk, de határozott kopogást hallottam a hátsó ablak felől. Rögtön tudtam, ki az.

Első osztályos korom óta ismertem Zipora Jablont. Ő, Zofia és én már a kezdetekkor jó barátok lettünk.

– A szüleim és a barátaim Zippának hívnak – mondta nekünk, és attól a naptól kezdve az útjaink soha többé nem váltak szét. A gyerekkorunkat együtt töltöttük Schedlitzben, aztán középiskolába is együtt jártunk. Zippa és én még a Varsói Egyetemen is ugyanarra a karra iratkoztunk be, de neki váratlanul abba kellett hagynia a tanulmányait. Végül a háború választott el minket egymástól: Zippa a szögesdrót kerítés egyik oldalán maradt, míg én a másikon.

Anyámmal szinte egyszerre ugrottunk ki az ágyból, és rohantunk a hátsó bejárathoz. Zippa a küszöbünkön állt, a karjában egy kopott takaróba bugyolált, alvó gyermekkel. Pár hónappal korábban tudtam meg, hogy Zippa életet adott egy kislánynak, akit Rachelnek nevezett el, de addig még sosem láttam. A gettót egy évvel korábban lezárták, így Zippa nem hagyhatta el, és mi sem mehettünk be. A kegyetlen éjszakai hőség ellenére Zippa egész testében reszketett.

– Gyere be! – mondtam neki, és körülnéztem az utcán, mielőtt becsuktam mögötte az ajtót.

– Drága Zippa! Éjt nappallá téve vártam rád! Tudtam, hogy eljössz – mondta Anya, megölelve őt és a gyermeket, aki továbbra is mélyen aludt.

Zippának nem kellett magyarázkodnia: tudtuk, miért jött. Az elmúlt néhány napban a városban rémisztő pletykák keringtek a zsidó gettóban zajló eseményekről. Az anyámat nagyon megrázták ezek a történetek, és nehezen tudta elhinni őket.

– Nem értem, hogy hagyhatták ezt megtörténni – mondta nekem pár nappal Zippa érkezése előtt. A távoli lövések és a fájdalmas kiáltások a gettótól egészen a környékünkig elhallatszottak. A város utcáin éjjel-nappal katonák rohanó lépteinek dobogása és gépjárművek állandó jövés-menése visszhangzott.

– Nem mi akartuk, hogy így legyen. Mit tehetnénk ellene? – kérdeztem tőle, nem várva választ.

– Gyengécske nemzet vagyunk – merengett, mintha csak magában beszélne. – Mindig hagytuk, hogy mások irányítsák az életünket. Sosem vettük a saját kezünkbe a sorsunkat.

Akkortájt az anyám nem csak a lengyel nemzetet hibáztatta. Bár hithű katolikus volt, szüntelenül azon tűnődött fennhangon, vajon miért engedte meg a Jóisten, hogy a dolgok ennyire elromoljanak. Anyám úgy próbált megbirkózni a helyzettel, hogy éjjel-nappal imádkozott. Én viszont olyan zaklatott voltam, és annyira összezavarodtam, hogy alig vonszoltam magam. A zsidó gettóból két teljes napon át hallatszó szívszorító kiáltások még jóval azután is visszhangoztak a fejemben, hogy már nem hallottam őket. Nem kaptunk megbízható híreket arról, mi történik a gettóban, és nem is állt módunkban megtudni. Csak szóbeszédeket hallottunk. Az egész városra félelem és nyugtalanság telepedett.

Bementünk a konyhába, a ház egyetlen olyan helyiségébe, ahol egy kis petróleumlámpát használtunk. Anya a kezével jelezte, hogy ezúttal ne gyújtsam meg. A hold halvány fénye beszűrődött az ablakon. A petróleumhiány miatt nem világítottunk, és télen a ház többi helyiségét nem is fűtöttük. A nap nagy részét a kis konyhánkban töltöttük. Zippa rongyos ruháján át jól látszott, mennyire lesoványodott. Fáradtan leült az egyik súlyos székre, amelyet sok évvel korábban az apám készített cseresznyefából. Azt a tölgyfa asztalt is ő készítette, ami körül a székek álltak. Az apám betegségben hunyt el még a háború kitörése előtt, és az utóbbi időben jobban éreztük a hiányát, mint valaha. Mivel a bátyám elköltözött a faluba, az anyámmal ketten gondoskodtunk az élelemről és a háztartásról, és órákat kellett sorban állnunk. És a tény, hogy csak nők voltak a háznál, még jobban elmélyítette a már amúgy is nyomasztó bizonytalanságérzetünket.

Zippa a karjaiban ringatta a kislányt, és úgy tűnt, mintha egy pillanatra eltávolodna és elzárkózna a körülötte zajló eseményektől. Nem mondott semmit arról, mi történt ott, ahonnan jött, de nem is volt rá szükség. Nagy szemei többet árultak el, mint amennyit a szavai valaha is elmondhattak volna. Anyám gyengéden kivette Rachelt a karjai közül, és a baba a körülötte tomboló vihar ellenére is békésen aludt tovább. Zippa a tekintetével követte a kicsit. Nem tudta levenni a szemét az alvó gyermekről. Odanyújtottam neki egy pohár vizet, amit ő nagy kortyokban megivott. Adtam neki még egy pohárral, és leültem mellé. Megfogta a kezem, és mindketten hallgattunk. Megsimogattam a haját, ami régen olyan lágy volt, mint a len, mostanra azonban durva és kusza lett. Zippán nyoma sem látszott annak, hogy egykor milyen pazar ruhákat viselt. Szerettem volna érdeklődni a szüleiről és Jakobról, de úgy éreztem, képtelen lennék elviselni a választ.

– Vissza kell mennem – mondta egy kis idő múlva, és felállt. Tudta, hogy nem maradhat velünk túl sokáig.

– Maradj itt, és aludj egy kicsit! – javasolta az anyám. – Reggel majd kitalálunk valamit.

– Holnap megpróbálunk beszélni Zosiával. Ő tudni fogja, mit kell tenni – mondtam megtört hangon, és reméltem, hogy Zofia valóban előáll valami megoldással. Már a gondolatát sem bírtam elviselni annak, hogy Zippa visszatérjen a gettóba. Tisztában voltam vele, hogy akkor többé nem tudnánk segíteni neki.

Zippának nem volt ereje ahhoz, hogy ellenkezzen. Amikor anyám elvette tőle a babát, hogy lefektesse, a tekintetével követte őket, amíg el nem tűntek a hálószobában. Felvezettem a barátomat a padlásra, ahol tiszta lepedőt terítettem egy matracra. Zippa nehézkesen lefeküdt. Bár az egész teste izzadságban fürdött, betakartam egy vékony takaróval.

Másnap kora reggel megérkezett Zofia. Fogalmam sincs, honnan tudta, hogy Zippa az éjszaka közepén eljött hozzánk, de teljesen természetesnek tűnt, hogy Zosia épp akkor jelent meg, amikor szükségünk volt rá. Zippa még aludt. Rachel az érkezésük óta egy hangot sem hallatott. Úgy tűnt, mindkettőjüknek leginkább egy kiadós alvás hiányzott.

– Zippa és Rachel idejöttek tegnap este – mondtam Zofiának halkan, attól tartva, hogy a szavaim esetleg avatatlan fülekbe jutnak. Megmutattam neki Rachelt: az anyám ott ült mellette, és gyengéden megsimogatta a kicsit.

– Keresek nekik egy rejtekhelyet – felelte azonnal Zofia. Mindig gyakorlatias és tetterős volt, és tudtam, hogy most is számíthatok rá.

– Rendben – mondtam –, de Rachel itt marad.

Odamentem a kislányhoz, és lefeküdtem mellé.

– Rochele – suttogtam neki. – Mi lesz most?

Az alvó baba nehézkesen lélegzett. Megsimogattam sötét haját, és próbáltam nem figyelni Zofiára, aki a konyhában ülve elmondta anyámnak, amit a zsidó gettóban történtekről tudott. Képtelen voltam meghallgatni, de néhány szó így is eljutott hozzám, és felfoghatatlannak találtam őket. Határtalan rémület fogott el. Szerettem volna dúdolgatni Rachelnek, hogy semmi se jusson el hozzá az elhangzottakból, de elszorult a torkom.

Rachel dél körül felébredt, és azonnal visítani kezdett az éhségtől. Anyám adott neki egy kis tejet, és készített zabkását. A kislány könnyek között falta be a kását, de miután jóllakott, megnyugodott, és abbahagyta a sírást. A nap nagy részében álmos maradt, és lassan, esetlenül izgett-mozgott. De amikor végül teljesen felébredt, megfogta a kezemet, és az első lépéseivel bevezetett a konyhába.

Etess meg! – könyörgött hatalmas szemeivel. Adtam neki zabkását és egy kis krumplit. Aztán elaludt, miközben a tejet itta, amit felmelegítettem neki. Zippának is vittem fel ennivalót a padlásra. Egész nap feküdt, és csak egyszer kért meg, hogy vigyem fel hozzá Rachelt. Egyedül hagytam őket, és amikor visszamentem hozzájuk, összeölelkezve aludtak a matracon.

Zofia csak este tért vissza, miután végigjárta az utcákat, hogy ruhákat és egy kis ennivalót szerezzen Rachelnek. Hatalmas erőfeszítések árán sikerült menedéket találnia Zippának. Ott ücsörögtünk hármasban a padláson. Zofia és én nem találtunk megfelelő szavakat, hogy megvigasztaljuk vagy felvidítsuk Zippát.

– Jó kezekben lesz – mondta végül Zosia, mire Zippa keservesen sírni kezdett, ahogy rögtön utána én is.

Megvártuk, amíg beesteledik, amikor is csomagoltam Zippának ételt és néhány ruhát.

– Mennünk kell! – jelentette be Zofia éjfél körül.

Bár majdnem telihold volt, az éjszaka sötétnek és komornak tűnt. Egyetlen utcai lámpa sem világított, a közeli házak ablakaiban nem pislákoltak fények, és a kihalt utcákon egy árva hang sem hallatszott. Csak távoli lövések dörrenései visszhangzottak időről időre a gettó felől. Zofia nem mondta, hova mennek, én pedig nem kérdeztem.

A konyhában álldogáltunk, túl zaklatottan ahhoz, hogy bármit is mondjunk. Anyám a karjában tartotta Rachelt, aki épp csak elaludt. Zippa nem próbálta megölelni vagy megcsókolni a babát, jól tudva, ha megtenné, talán nem lenne ereje hagyni, hogy biztonságba vigyék. Csak a tekintetével simított végig a csecsemőn, aki békésen aludt az anyám karjai között. Majd ahogy a szeme megtelt könnyekkel, Zippa megfordult, és határozott léptekkel az ajtó felé indult.

Követtem a két gyerekkori barátnőmet a hátsó ajtóhoz. Mielőtt távozott volna, Zippa elővett a ruhája zsebéből egy borítékot, és átadta nekem.

– Az édesanyádnak szól – mondta halkan. Nézte, ahogy a hálóingem zsebébe csúsztattam a borítékot. Gyorsan megöleltük egymást, aztán ugyanúgy eltűnt a sötét éjszakában, ahogy megjelent, akár egy nesztelen árnyék.

Tudtam, hogy talán most láttam utoljára.

ELSŐ FEJEZET

Zippa

1915-ben születtem Schedlitzben, a Nagy Háború idején. Lengyelország akkoriban nem volt független állam, hanem a felemelkedő, erősebb szomszédai által meggyalázott és feldarabolt ország. Amikor hároméves lettem, a háború – amiből nagyon kevésre, leginkább csak az utcákról behallatszó heves hangokra emlékszem – véget ért, és Lengyelország végre függetlenné vált.

A gyerekkorom idejéből úgy emlékszem Schedlitzre, mint békés, mégis élénk, színes városra. Az utcákon sétáltam, rendszerint az anyám kíséretében, aki a kezemet az ő meleg kezében tartva a kis üzletekre mutatott.

– Nézd csak, az az ember cipőt javít, ő ruhát varr, és ott van a pék, aki apádtól vásárolja a lisztet! – mondta.

Szerettem elsétálni a kis boltjaikban kényelmesen ülő kézművesek mellett, és kitalálni, mit is készítenek éppen. Emlékszem, egyszer hosszú ideig álldogáltam egy különösen kicsi üzlet üvegajtaja előtt, és figyeltem az idős férfit, aki egy alacsony faasztal fölé hajolt, de nem tudtam rájönni, mit csinál. Nagyon sokáig ült ott, és pár pillanatra teljesen mozdulatlannak tűnt.

– Ő írnok – mondta az anyám.

– Mit ír? – kérdeztem ártatlanul.

– Tóra-tekercset – magyarázta anyám.

A sétát szinte mindig az apám lisztkereskedésében fejeztük be, Schedlitz egyik nagy kereskedelmi központjában, a Piękna utcában. Az apám, Aaron Jablon, liszt- és gabonakereskedést vezetett, és szeretett emlékeztetni engem és a bátyámat, Simont, hogy ez a szakma már az idők kezdete óta családi hagyomány nálunk. A családunk előző nemzedékeinek kereskedői ide-oda utaztak, hogy megvásárolják, majd eladják az árut. A nagyapám, Chaim Schlomo Jablon volt az első közülük, aki boltot nyitott a városban, és ez biztosította a megélhetést az egész hatalmas Jablon-klánnak. Az öt testvéréhez és a nővéréhez hasonlóan az apám is már nagyon fiatal korától kezdve az apja boltjában dolgozott. Amikor Chaim nagypapa közvetlenül a Nagy Háború után, a nyolcvanadik életévében elhunyt, a legfiatalabb és legerélyesebb fia, Jechiel vette át az üzlet vezetését, és megpróbálta kivásárolni a testvéreit. A testvérek közül ketten a részüket eladva Amerikába mentek szerencsét próbálni, ahogy a nővérük is. Az egyik testvér Varsóba költözött, ahol megalapította a saját lisztkereskedését. Israel, a Lengyelországban maradt fivérek közül a legidősebb, kempingfelszerelési boltot nyitott Schedlitzben. Menachem, a középső testvér fiatalon meghalt, ezért Jechiel a többiek nyomására beleegyezett, hogy az elhunyt fivérük rokkant fiát is bevonják a kivásárlásba. Apám, aki az egész életét búzával és rozzsal teli zsákok között töltötte, sosem gondolt arra, hogy elhagyja Schedlitzet vagy a gabonakereskedelmet. Békés emberként, aki mindig kerülte a vitákat, nem látta értelmét annak, hogy szembeszálljon a testvérével, Jechiellel, és a kivásárlással szerzett pénzt arra fordította, hogy vegyen egy kisebb üzletet, távol a családi vállalkozástól. Mivel jó kapcsolatot tartott fenn az apja ügyfeleivel, azok közül sokan, zsidók és lengyelek egyaránt átpártoltak hozzá.

Szerettem az anyámmal együtt ellátogatni a boltba, és beszívni a friss liszt finom, édes illatát, amelyet már a bejáratnál is érezni lehetett. A padlót még meg nem őrölt rozs, szezám, mák és sok más olyan gabonaféle keveréke borította, amelyeket az elkövetkező években szintén megtanultam név szerint felismerni. Az apám szerette hosszasan magyarázni nekem, hogyan nőnek az egyes gabonafélék, és mit lehet belőlük készíteni. A látogatásaim végén mindig adott egy kicsi, barna papírzacskót, amelybe különböző gabonaszemeket gyűjtöttem össze a padlóról, hogy a hazaúton szétszórhassam őket a régi piactéren, a Stary Ryneken, és nézhessem, ahogy pillanatok alatt szürke galambok csapatai szállnak alá, mohón felcsipegetve a magvakat a macskakövek közötti résekből.

Sok más középosztálybeli zsidó nőhöz hasonlóan az anyám, Josefa is háziasszony volt. Olykor elvállalt néhány megbízást, hogy megvarrjon vagy kijavítson egy-egy ruhát, de ezt főleg azért tette, hogy elfoglalja magát, és nem azért, mert pénzügyileg támogatnia kellett volna a családot. Az apám hevesen ellenezte, hogy a felesége dolgozzon. Úgy bánt vele, mint egy királynővel, az anyám pedig azzal viccelődött, hogy ezt biztosan azért teszi, mert fél az apósától.

Az anyai nagyapám, Avraham Rinesky híres könyvkötő volt Schedlitzben. A Jablon család teljesen világi, sőt szocialista nézeteket valló tagjaival ellentétben Avraham nagypapa jámbor, vallásos zsidó volt. Nagy bánatára a feleségével, Rachellel csak lánygyermekeik születtek, ezért ő szent feladatának tartotta, hogy gondosan válassza ki nekik a megfelelő kérőket. A két idősebb lánya valóban a város jól ismert, jámbor zsidó családjaiból származó fiúkkal házasodott össze. Lea, a legidősebb, Akiba Zuckerhez ment feleségül, Chaya pedig Joel Ringelbaumhoz. A két nővér nagyon kötődött egymáshoz, és a szüleik közelében laktak. A szomszédaik többsége haszid zsidó volt, és a náluk tett látogatások anyámnak mindig több fájdalmat okoztak, mint örömet. A környékhez közeledve szorosabban fogta a kezemet, és meggyorsította a lépteit, alig várva, hogy letudja ezt a nehéz feladatot.

– Néha nem tudom, mit mondjak nekik – mondta egyszer, miközben hazafelé tartottunk. – És valahányszor elkezdek beszélni, megjelenik valamelyik kisgyerek, figyelmet követelve.

Anyám, Avraham és Rachel Rinesky legfiatalabb lánya, nem volt hajlandó előre elrendezett házasságot kötni. Egy teljes évig, egészen a huszadik születésnapjáig egy szót sem váltott az apjával, mert az hozzá akarta adni egy haszid fiatalemberhez, a hentesek zsinagógája sameszének fiához. Amikor a nagyanyám, Rachel is támogatta a lánya döntését, a nagyapám megértette, hogy a háború elveszett, és megengedte anyámnak, hogy hozzámenjen a szerelméhez, Aaron Jablonhoz, a legjobb barátnője testvéréhez. Az anyám egyszer, egy ritka őszinte pillanatában elmondta nekem, hogy már tízéves kora óta szerelmes volt az apámba, és amikor tizenhat éves lett, már tudta, hogy ő lesz a férje. Az apám, Aaron vallási szempontból nem felelt meg a leendő apósa elvárásainak, de tiszteletre méltó családból származott, amelynek gabonakereskedése egész Schedlitzben híres volt, és ez végül meggyőzte Avraham nagypapát, hogy jóváhagyja a frigyet.

Aaron Jablon megígérte Avrahamnak, hogy amíg ő képes dolgozni, a legfiatalabb Rinesky lány semmiben sem fog hiányt szenvedni, és így is lett. Bár nem tartoztunk a város vagyonos polgárai közé, sosem kellett nélkülöznünk, és anyám még a nehéz időkben sem panaszkodott az anyagi helyzetünkre. Mindig megkapta, amit kért, legyen az ruhakészítéshez való szövet, vagy hal a gefilte fishez. Időnként olyan ajándékokat is kapott, amilyeneket még álmában sem mert volna kérni, mint például az a hosszú, nercgalléros gyapjúkabát, amit apám vett neki Varsóban a tizedik házassági évfordulójukra.

A város zsidóinak többségéhez hasonlóan mi is egy csendes kis utcában laktunk. Ez is egyike volt azon keskeny utcáknak és sikátoroknak, amelyek minden irányból körülvették a városközpontot. Schedlitz központjának széles, pompás sugárútjaihoz és csodálatos középületeihez képest a szerény zsidó lakónegyed már-már kopottasnak tűnt. A házak földszintjén itt is sok kézműves dolgozott. A kicsi, szűkös műhelyeket szabók, cipészek, asztalosok és kovácsok népesítették be, de a házak fából épültek, az utcák keskenyek és elhanyagoltak voltak, a járdákat nem ékesítették cseresznye- vagy gesztenyefák, és a járókelőket gyakorta rohanta meg a csatornák bűze. A városnak ebben a részében kisebb imaházak álltak, mint például a szabók és a hentesek zsinagógái. A Nagy Zsinagóga, illő módon, a város központjában állt.

Mi Goldschmidt úr borbélyüzlete felett laktunk. Időnként, mielőtt felmentem volna a lakásunkba, beugrottam hozzá, mire ő abbahagyta, amit csinált, majd megkért, hogy csukjam be a szemem, kinyitotta az üzlete sarkában álló kis pult mögötti titkos fiókot, és elővett egy fapálcikára tűzött karamellás nyalókát. Goldschmidt úr édességei távoli országok ízeit idézték.

Talán mert nem tudott harmadszor is teherbe esni, az anyám ideges természetűvé és aggodalmaskodóvá vált. Ő volt az, aki ragaszkodott ahhoz, hogy a magas tandíj ellenére ne a zsidó, hanem a lengyel állami oktatási rendszerben tanuljunk. Tudta, hogy Lengyelország egyetlen egyeteme sem fogadna be minket, ha zsidó iskolába járnánk. Emellett szerette volna, ha megismerkedünk a lengyel kultúrával, amiről akkoriban az apám és ő még mindig azt remélték, hogy befogadja őket.

Hatéves koromig azt hittem, hogy Schedlitzben csak zsidók élnek. A nagynénéimnél és a nagyszüleimnél tett látogatások megtanítottak arra, hogy könnyedén meg tudjam különböztetni a vallásos és a világi zsidókat, az apám üzletében vásárló lengyelek azonban számomra úgy beszéltek és úgy néztek ki, mintha egy másik városból származtak volna. Csak akkor jöttem rá, hogy Schedlitzben lengyel lakosok is élnek, amikor elkezdtem iskolába járni. Elámultam, milyen sok szőke hajú, kék szemű lány gyűlt össze a jókora játszótéren. Keresgélni kezdtem a többi zsidó lányt a környékünkről. Bármelyiküket örömmel fogadtam volna. Az első tanítási nap után könyörögtem anyámnak, hogy írasson át egy másik iskolába. Ám a szomorúságom hamarosan boldogsággá változott, amikor az iskola második vagy harmadik napján, az egyik szünetben két lengyel lány odalépett hozzám és az egyetlen ismerősömhöz, Chaya Lutermanhoz, és megkérdezték tőlünk, hogy szeretnénk-e játszani velük. Odahívták két másik barátjukat is, és minden szünetben bújócskáztunk. Öt barátom közül, akik immár a csapatunkat alkották – egy jól összekovácsolt csapatot, amely kitöltötte az iskolai napjaimat és a tanítás után is sok-sok órát –, Zofia és Irena állt hozzám a legközelebb. Azóta sosem váltak el az útjaink.

Zofia már fiatal korában bebizonyította, hogy mennyire illik hozzá a neve, amely görögül bölcsességet jelent. Kivételesen okos és érett lány volt, és bár a legtöbb csínytevésünket ő találta ki, mindig ügyelt arra, hogy ne tegyünk semmi tiltottat vagy igazán veszélyeset. Amikor nem azzal foglalatoskodott, hogy kitaláljon valami új játékot vagy huncutságot, általában beletemetkezett egy-egy könyvbe.

– Zosia tanár lesz, ha felnő – mondta Jadzia, amikor Zofia a szünetben az osztályteremben maradt olvasni ahelyett, hogy kiment volna az udvarra játszani. Zofia felpillantott kék szemeivel, amelyeket már kiskora óta jókora, szögletes szemüveg keretezett, kihangsúlyozva érett és felelősségteljes személyiségét.

– Sajnálom, egyszerűen nem tudom letenni ezt a könyvet – mentegetőzött. – Jules Verne műve, amit most fordítottak le lengyelre.

Ez még akkoriban történt, amikor világos haját két hosszú copfba fonta. Csak akkor változtatta meg a hajviseletét, amikor elkezdtük a középiskolát.

– A copf kislányoknak való – mondta nekem és Irenának. Ez aznap történt, amikor Irena anyja megtanította neki, hogyan kell a haját kontyba fogni a tarkójánál. – Azt akarom, hogy a felnőttek komolyan vegyenek.

Zofia nem tudta, de a felnőttek akkor is komolyan vették volna, ha bohócruhában sétálgat. Az általános iskolában, és később a középiskolában is minden tanár hozzá fordult, ha valami üzenetet kellett átadni a többi lánynak. Sosem tettük hivatalossá, de már az első osztálytól kezdve Zofia volt a vezető. Nekünk ez így nagyon is megfelelt, mert ha a csapatnak szüksége lett volna vezetőre, valószínűleg egyhangúlag Zosiát választottuk volna meg.

Zofia mindig a józan eszére hagyatkozott, és bár ezt akkoriban még nem tudtam így megfogalmazni, tudtam róla, hogy független lélek, tele eredeti ötletekkel. A legtöbb gyerektől eltérően őt sosem befolyásolta mások véleménye, és nem rángathatták bele semmiféle tiltott dologba. Az egyik vakáció alkalmával, amikor nyolc- vagy kilencévesek lehettünk, sétálni mentünk, és a beszélgetésben elmélyülve hirtelen a város határán kívül találtuk magunkat. Amikor elhaladtunk egy kis cseresznyéskert mellett, amelynek gyümölcsei épp akkor értek be, Irena és én azt javasoltuk, hogy másszunk fel az egyik fára, és szedjünk le néhány fényes, sötét cseresznyét. Jadzia, Hanka és Chaya hangosan tanakodott, hogy csatlakozzanak-e hozzánk, csak Zofia tiltakozott hevesen.

– Ha leestek a fáról, itt senki sem fog segíteni – mondta nekünk. – A kórház messze van, ráadásul ezek a fák valószínűleg valakinek a tulajdonában vannak.

Logikus érvelése meggyőzött minket, és úgy döntöttünk, ellenállunk a kísértésnek, és hazasétálunk. Azt hiszem, ekkor vált Zofia végleg a vezetőnkké.

Bár ez nem állt összefüggésben azzal, hogy Zofia volt a csapatunk legerősebb és legdominánsabb tagja, leginkább az ő házukban szerettünk lenni, télen és nyáron, szünidőben és rendes hétköznapokon egyaránt. Az Olszakowski család a húszas és harmincas években Schedlitz legmódosabbnak számító külvárosában lakott. Amikor először jártam náluk, nem tudtam elhinni, hogy ez a kétemeletes, széles verandájú kőépület egy négytagú család otthona. A házat körülvevő, gondosan ápolt kert számomra akkorának tűnt, mint a park, ahol a zsidó barátnőimmel játszottam. Zofia édesanyja nagyon szerette a növényeket. Még a nappalijukban is jókora cserepek álltak, amelyekben Stefania Olszakowska növényeket nevelt, órákon át gondozva őket. Gyerekként különösen szerettünk bújócskázni Zofia házában, amely számtalan rejtett zugot kínált nekünk. Leginkább Olszakowska asszony hatalmas növényei mögé szerettünk elbújni, amíg végül be nem jött ő maga, hogy emlékeztessen minket: ideje hazamennünk. Mindig azt gondoltam, attól tartott, hogy tönkretesszük a virágait. Egyszer megkérdeztem Zofiától, hogyan talál az édesanyja időt és erőt arra, hogy az egész házat tisztán tartsa, valamint gondozza a virágokat és a hatalmas kertet.

– A virágok és a kert jelentik számára az élete szerelmét – mondta Zofia, és úgy éreztem, mintha egy kis gúnyt hallottam volna a hangjában. – A takarítást a szobalányra hagyja.

Akkor tudtam meg, hogy vannak olyanok, akik szobalányokat alkalmaznak.

Zofia apja, Oleg Olszakowski neves gyógyszerész volt, aki saját gyógyszertárat vezetett Schedlitzben. A művelt, haladó gondolkodású férfiú egyedül érkezett Poznańból a századfordulón, és Schedlitzben lelt otthonra. Valahányszor felkerestem a gyógyszertárát – rendszerint az anyám megbízásából, mert amennyire emlékszem, az apám sosem volt beteg –, Olszakowski úr mindig elérte, hogy úgy érezzem, mintha én lennék az egyetlen ügyfele. Annak ellenére, hogy a szüleim társadalmilag nem álltak kapcsolatban vele és a feleségével, minden alkalommal, amikor a szükség úgy hozta, inkább az ő tanácsát kérték ki, mielőtt orvoshoz fordultak volna. Olszakowski úr az apám törzsvásárlói közé tartozott, és bár a Nemzeti Demokrata Párt tagja volt, amely nyíltan támogatta Lengyelországban a zsidók korlátozását és a gazdasági befolyásuk csökkentését, engem ugyanúgy beengedett az otthonába, mint a lánya, Zofia összes többi barátnőjét.

Irena, a csapatunk leggyengébb és legkényesebb tagja sok szempontból Zofia teljes ellentéte volt. Amikor megismerkedtem Irenával, az első, ami feltűnt, az egyenes vonalú, tökéletes orra volt. Ha megváltoztathattam volna a külsőmet, akkor Jadzia és Zofia kék szemei és Hanka szalmaszőke haja mellett elsőként Irena klasszikus orrát másoltam volna le. Pontosan az ellentéte volt az anyámtól örökölt, jellegzetes zsidó orromnak. Irena már gyerekként is magas és karcsú volt, és világosbarna, szinte aranyszínű szemei gyakran teltek meg könnyekkel. Mézszínű haja selymesen puha volt. De a legtöbb lengyel lánnyal ellentétben, akik büszkék voltak hosszú, szőke hajukra, Irena inkább az olyan rövid frizurákat kedvelte, amilyeneket a posztereken és a magazinokban látott filmszínésznők viseltek. Törékeny, finom megjelenése ellenére Irenára barátként bárhol és bármikor számítani lehetett. Ha bizalmasan mondtam neki valamit, akkor teljesen biztos lehettem benne, hogy megőrzi a titkot. Még Zofiánál is jobban szeretett olvasni. De ellentétben Zofiával, akit a kalandregények és az életrajzok vonzottak, Irena már negyedik-ötödik osztályban a vaskos francia és orosz regényekért rajongott.

Irena apja, Jerzy Zawadzki földművesnek született. Magas, csendes férfi volt, és amikor először jártam náluk, féltem megszólalni a jelenlétében. Azokra az orosz cárokra emlékeztetett, akikről annyit írtak a tankönyveinkben. Mindig olyan érzésem volt, hogy mindent lát és tud. Jerzy Zawadzki az apjától örökölte a Schedlitz melletti termőföldeket, amelyek a megélhetését biztosították. A szabadidejében szeretett bútorokat készíteni a városunkat körülvevő erdőkben kivágott fákból. Olykor állatokat is elejtett, majd a bőrüket és a prémjüket eladta a zsidó piacon. Sabina, Irena édesanyja megfőzte a húst, amelynek illata belengte az egész környéket. Reméltem, hogy nem kell meglátogatnom Irenát az ilyen napokon, mert tudtam, hogy képtelen lennék ellenállni azoknak az ínycsiklandó ételeknek. Bár a szüleim világiak voltak, mégis számos parancsolatot betartottak, többek között a kóser étkezés szabályait is. A vadhús nem tartozott az étrendünkbe.

Egyszer épp akkor látogattam el Irenához, amikor az apja egy állatot nyúzott. Talán nyúl vagy róka lehetett. Nem tudtam, és nem is mertem megkérdezni. Irenával sokáig álltunk ott, és néztük, ahogy az apja olyan könnyed, közönyös mozdulatokkal tépi le a szerencsétlen állat bőrét, mintha csak hagymát hámozna a leveshez. Nem sokkal azután, hogy végzett, egy haszid zsidó bukkant fel, hogy megvegye a prémet.

– A zsidók mindig értékelik a jó árut – mondta Zawadzki úr, miután az ügyfele távozott. A hangszínéből nem tudtam megállapítani, hogy ezt jó vagy rossz értelemben mondta-e. Jerzy Zawadzki még akkor is parasztként viselkedett, amikor a harmincas években Schedlitz városának tisztviselője lett, mivel a földművelés túl nehézzé vált a számára: nyers és hallgatag volt, és jobboldali nézeteket vallott, amit sosem titkolt.

A férjéhez hasonlóan Sabina Zawadzka is magas és komor volt, szögletes arcvonásokkal, keskeny szemmel és összeszorított ajkakkal. Selymes haját mindig tökéletes kontyba tűzte a tarkóján. De szigorú megjelenése ellenére nagylelkű és vendégszerető volt, jámbor katolikus, aki mindig elment a templomba, amikor csak tehette. Sokszor láttam, ahogy ült, és olvasta a kis imakönyvét, amelyet mindenhova magával vitt.

A barátságunk első éveiben aggódtam, amikor Irenához kellett mennem. Zofia nagypolgári otthonával ellentétben a Zawadzki család szomszédságában csak alsó középosztálybeli és munkásosztálybeli lengyelek éltek, akik közül sokan nem nézték jó szemmel, hogy az egyikük egy zsidó lánnyal barátkozik. Néha hallottam, hogy egyik-másik szomszéd pusmog valamit rólam, de nem vettem róluk tudomást, és ez a téma sosem került szóba a barátnőm és köztem.

Csak az évek múlásával jöttem rá, hogy Irena szülei, akik eleinte olyan komornak és hallgatagnak tűntek, valójában kedves, udvarias emberek, akik mindig melegséggel és szeretettel bántak velem. Csak Irena bátyja, Kazimierz, burkolózott ellenséges hallgatásba, ezért a lehető legkevesebbet időztem náluk, amikor ő otthon volt.

Irena és Zofia a második családommá váltak. Szinte mindennap találkoztunk iskola után, és estig együtt töltöttük az időt, néha a többi lánnyal is, de többnyire csak hármasban. Az iskolában akadtak olyan lányok, akik nem nézték jó szemmel a szoros barátságunkat. Egyikük, Iwona, egy magas, szőke lány tudta, hogy Irena jámbor katolikus családból származik, és úgy döntött, kihasználja a barátom finom, törékeny személyiségét. Tíz-tizenegy évesek lehettünk, amikor Irena nálunk vendégeskedett húsvétkor, és visszautasította a maceszt, amivel az anyám megkínálta.

– Mi ütött beléd? – kérdeztem tőle később. Irena még sosem utasított vissza semmit a házunkban. Imádta az anyám által készített ételeket, és minden évben maceszt evett nálunk húsvétkor. Ráadásul, ha valamit nem szeretett, azt mindig udvariasan utasította vissza. Ezúttal azonban hevesen ellenkezett, nem akarva enni a maceszből.

– Igaz, amit a zsidókról mondanak? – kérdezte lesütött szemmel.

– Mit mondanak rólunk? – kérdeztem vissza.

– Azt hallottam, a zsidók keresztény gyerekeket rabolnak el, hogy a vérüket használják a macesz sütéséhez húsvétkor – mondta remegő hangon.

– Ki mondta ezt neked? – kérdeztem. Nem először hallottam ilyen történeteket, főleg gyerekektől, de meglepődtem azon, hogy Irena ilyeneket mond.

Irena érzelmekkel telve, könnyekkel a szemében mesélte el mindazt, amit Iwonától hallott: a történeteket, amelyeket a lengyelek sokasága több száz éven keresztül, nemzedékeken át adott tovább egymásnak. Fuldokoltam a dühtől és a megaláztatástól.

– Iwona azt is mondta, hogy a zsidók ölték meg Jézust – folytatta Irena. – Az anyám hisz Jézusban, de sosem mondta, hogy a zsidók ölték meg.

Iwona történetei olyan nevetségesnek tűntek számomra, hogy nem értettem, miért izgatták fel annyira Irenát.

– Ezek csak rágalmak, amelyeket azért terjesztenek a zsidókról, mert mi mindig is egy kicsit mások, különcök voltunk – mondtam megnyugtató hangon, de akkor úgy éreztem, ki tudnám tekerni Iwona nyakát. Ez volt az első alkalom, amikor úgy beszéltem a barátnőmmel, mint egy zsidó, és nem úgy, mint Zippa.

Azon az éjszakán azt álmodtam, hogy egyedül állok a város főterén. Aztán hirtelen felbukkant egy csapat lengyel iskolás lány, és mindannyian egyszerre kezdtek kiabálni:

– Megölted Jézust! Megölted Jézust!

Próbáltam kivenni, hogy a közeli barátnőim is ott vannak-e köztük, de abban a pillanatban, amikor az arcok egyre tisztábbá váltak, felébredtem.

Amikor Zofia tudomást szerzett az Iwona-incidensről, úgy döntött, a maga módján intézkedik. Nem sokkal húsvét után odament Iwonához, és azt mondta neki:

– Azt javaslom, ha nem akarod, hogy elmeséljem az igazgatónőnek, mit csinálsz a piacon iskola után, akkor hagyd békén Irenát.

Iwona és néhány barátnője eljárt a schedlitzi piacra, és amikor senki sem figyelt, lopkodtak a standokról, majd elmenekültek. Zofia ezt az anyjától tudta, aki tanúja volt a lopásoknak. A barátnőm azonban úgy döntött, nem jelenti a történteket az iskola igazgatójának. Talán arra gondolt, hogy egyszer még felhasználhatja mindezt alkualapként.

Iwona valóban nem tett többé megjegyzéseket a zsidókról. A barátaival gyakran sugdolóztak a hátunk mögött, de már nem mertek Irena vagy a többiek közelébe menni. Még sok évvel később is nevetésben törtünk ki, valahányszor Zofia utánozta, milyen ijedt arcot vágott Iwona, amikor rájött, hogy rajtakapták a piaci lopáson. Attól kezdve Rettegett Iwonának neveztük, az orosz cár után.

Schedlitzben nem volt hiány olyan fiúkból és lányokból, akik gyűlölték a zsidókat. A bátyámtól, Simontól olyan történeteket hallottam, amelyektől kirázott a hideg, és újra meg újra elgondolkodtam azon, hogyan sikerülhetett ilyen jól beilleszkednem a lengyel barátnőim közé. Mégis meg voltam győződve róla, hogy a történetek az olyan gyerekekről, mint Iwona – akik nem voltak hajlandóak leülni egy zsidó osztálytársuk mellé, vagy köpködtek, amikor zsidó gyerekek mentek el mellettük –, csak egy jelentéktelen kisebbségről szóltak. De amíg az én kapcsolatom a keresztény barátnőimmel mind szorosabbá vált, Simon viszonya egyre hűvösebb lett a lengyel diáktársaival. Egyszer hallottam, ahogy azt mondta az apánknak: az iskolában a zsidó diákok saját bizottságot akarnak létrehozni, mivel egyiküket sem választották be a diáktanácsba. Úgy tűnt, a történtek nagy hatással voltak rá, mert amikor Simon a 11. osztályba járt az állami Bolesław Prus fiú-középiskola üzleti szakán, csatlakozott a schedlitzi cionista ifjúsági klubhoz, és minden este részt vett a rendezvényeken, amelyekről szívesen mesélt apánknak, amikor csak alkalma nyílt rá. Az 1920-as évek végére, amikor belépett a lengyel hadseregbe, a bátyám nézetei már kialakultak, és az álláspontja egyértelmű volt. Pontosan tudta, hogyan valósítsa meg az álmait. Nem sikerült befejeznie a tanulmányait a Varsói Egyetemen, mert úgy döntött, beiratkozik a cionista képzésre Ostrołękában, Schedlitztől északra, hogy aztán alijázzon Erec Jiszraelbe.

A zsidók számára sosem volt könnyű az élet Schedlitzben. Amióta elkezdtem iskolába járni, és rájöttem, hogy rajtunk kívül mások is élnek a városban, az apámtól egyre többet tudtam meg arról, mennyi nehézséget kellett elviselnie a zsidó népnek attól fogva, hogy megtelepedett Lengyelországban, valószínűleg a 13. században. Az antiszemitizmus hullámai a zsidó élet állandó velejárói voltak. Jankelt, az apám legidősebb bátyjának, Eliesernek a fiát, aki akkoriban a helyi Bund vezetője volt, több tucat másik ártatlan zsidóval együtt meggyilkolták a pogrom során, amely a századfordulón történt a városunkban. Akkoriban a kozákok rontottak a schedlitzi zsidó közösségre, őket a németek követték, majd ismét az oroszok, akik visszatértek, hogy uralmuk alá hajtsák a várost. Lengyelországban mindig akadtak külföldi megszállók – oroszok, poroszok vagy osztrákok –, akik pokollá tették a zsidók életét, és a lengyel lakosság nem különösebben tiltakozott ez ellen, mivel gyorsan alkalmazkodtak az új, ideiglenes hódítókhoz.

Ezért aztán, amikor a Nagy Háború végén Lengyelország végre elnyerte a függetlenségét, a város zsidó lakosságát hatalmas izgalom fogta el. Az apám elmondta a bátyámnak és nekem, hogy akkoriban meg volt győződve róla, hogy a függetlenség és az új alkotmány megváltoztatja a lengyelek és a zsidók közötti kapcsolatot. De az ő és az egész lengyel zsidó közösség reményei hamarosan elszálltak, amikor újabb antiszemita hullám söpört végig az országon. A háború utáni antiszemitizmus Schedlitzet sem kerülte el, bár a város látszólag megőrizte békés, barátságos jellegét. De a helyi zsidó szervezetek feloszlatása, a zsidók ütlegelése, letartóztatása és más hasonló zaklatásai csak előfutárai voltak az orosz–lengyel háború eseményeinek. 1920 tavaszán a lengyel hadsereg vezérkari főnöke közzétett egy szabályzatot Schedlitz zsidó lakosaival kapcsolatban, valamint minden politikai és kulturális szervezetüket felszólították, hogy szüntessék be a tevékenységüket. Az év augusztusában az orosz hadsereg elfoglalta Schedlitzet, majd két héttel később, miután elhagyták a várost, a lengyel katonaság körülbelül ezer zsidót tartóztatott le, akiket azzal gyanúsítottak, hogy együttműködtek a kommunistákkal. Közel húszat közülük bíróság elé állítottak és kivégeztek, míg másokat hosszú börtönbüntetésre ítéltek. A lengyel állampolgárok aktívan részt vettek ebben a gyűlölethadjáratban, és kifosztották a zsidók otthonait és üzleteit. A városban félelem és gyűlölet uralkodott. Bár a történtekkor még csak ötéves voltam, jól emlékeztem rá – és az apám is újra meg újra elmesélte –, hogy akkoriban egy percre sem engedtek ki a házból.

Amikor hétéves voltam, az apám egy este zaklatottan lépett be a házba. Elmondta nekünk, hogy miután befejezte a munkáját a boltban, elment a helyi zsidó temetőbe meglátogatni a szülei sírját. Remegő hangon osztotta meg velünk, amit látott: több tucat sírkövet törtek össze, teljesen tönkretéve őket, míg másokat sértő feliratokkal mocskoltak be, és az egész helyet szemét és kosz borította.

Akkoriban mindennaposak voltak a zsidókat ért támadások. A lengyel kormány által az 1920-as évek elején bevezetett gazdaságpolitika – amely magas adókat vetett ki a zsidókra, és korlátozta a pénzügyi szabadságukat – komoly károkat okozott a zsidó középosztálynak, jelentősen csökkentve a tulajdonukban lévő kisvállalkozások számát. Sok helyi zsidó a csőd szélén állt. Apám szerencséjére a nehéz helyzet nem ártott meg az üzletének. Mindennap hazajött a munkából, felakasztotta a kalapját a bejárati ajtó melletti fogasra, nehézkesen leült a székére a konyhában, és így szólt:

– Áldottak legyenek az őseim, amiért a lisztkereskedelmet választották!

Apám szeretett nekünk „schedlitzi történeteket” mesélni, ahogy ő nevezte ezeket. Különösen hanukaestéken, amikor korán besötétedett, és a hópelyhek kezdték ellepni az utcákat. Ilyenkor összegyűltünk a kis nappaliban, megettük anyám latkeszét, és a gyertyagyújtás után rögtön le is ültünk, izgatottan hallgatva Apa történeteit. Simon és én a lábánál kuporogtunk a szőnyegen, és könyörögtünk, hogy meséljen nekünk egy schedlitzi hanuka-történetet, mire apánk a homlokát ráncolta, mintha nehezen tudna előásni egy újabb mesét az emlékezetéből. Kényelmesen elhelyezkedett a barna karosszékben, amelynek bársonykárpitja a sarkoknál már kezdett foszladozni, rágyújtott az apjától örökölt pipára – apám valamiért csak hanuka idején pipázott, mintha ez a szertartás részévé vált volna –, és minden évben új történetet mesélt. Szerettem hallgatni halk, mély hangját, mert bár a történetei nem mindig voltak vidámak, kellemes biztonságérzettel töltötte meg a házat. Apám meséi sok tudnivalóval szolgáltak a schedlitzi zsidók történetéről. A pogromok, zavargások és bántalmazások gyakran szerepeltek a történetekben, és apám gyakran elmerült az egyik vagy másik emlékeiben. Ilyenkor anyám megfeszült, és azt mondta:

– Elég már, Aaron! Ezt nem kell a gyerekeknek minden évben hallaniuk!

Apám ekkor elhallgatott, aztán szívott egyet a pipáján, melegen rámosolygott a feleségére, és áttért a Jablon-Rinesky család meséire, amelyek gyakran enyhe pírt varázsoltak anyám arcára.

MÁSODIK FEJEZET

Irena

Hosszú heteken át nyaggattam Zippát, hogy hívjon meg a házukba, de ő minden alkalommal visszautasította a kérésemet, újabb és újabb kifogással állva elő. Egyszer azt mondta, engedélyt kell kérnie a szüleitől, máskor meg azt, hogy az anyja nem érzi jól magát, míg a többi alkalommal egyszerűen kerülte a témát.

– Zosiáék háza sokkal szebb – mondta egy nap tanítás után, amikor ismét megkértem, hadd látogathassak el hozzájuk.

– Zofiánál már sokszor jártunk. Szeretném látni a ti házatokat, és a környéket, ahol laksz. Talán nem szeretnéd, ha meglátogatnálak?

Nem válaszolt.

Amíg meg nem ismertem Zippát és Chaya Lutermant, azt hittem, Schedlitzben a zsidók más nyelvet beszélnek, és máshogy néznek ki, mint mi. De a Május 3. utcai általános iskolában hirtelen olyan zsidó lányokkal találkoztam, akik úgy néztek ki, ugyanazon a nyelven beszéltek és ugyanazokat a játékokat játszották, mint én. Mindez nagyon meglepett, de nem akadt senki, akivel megoszthattam volna. Az anyám mindig elfoglalt volt, és nem igazán érdekelték a történeteim. A környékünkön a zsidókról mindig úgy beszéltek, mint ravasz kereskedőkről és fondorlatos üzletemberekről, akik átvették az irányítást a város központja felett, és valójában ők irányították Schedlitzet. Zippa volt az első zsidó barátom, és bár kissé tartottam attól, hogy belépjek a zsidó negyedbe, szerettem volna közelebbről is megnézni ezeket a ravasz embereket.

Egy kora őszi pénteken az utolsó két óránk váratlanul elmaradt, és az osztályfőnökünk úgy döntött, hazaküld minket, hogy felkészülhessünk a lengyel függetlenség napjának ünnepségére, ami a következő hétre esett.

– Szeretnél átjönni hozzánk? – kérdezte Zippa, miközben hazafelé készülődtünk az iskolából. – Anyukám hallát süt a sábeszre.

A többi lány már hazarohant, Zippa azonban velem maradt az osztályteremben, és segített összerendezni a füzeteimet, amelyek mindig szétszóródtak, amikor a legnagyobb sietségben voltam.

– Persze hogy szeretnék – feleltem azonnal, mielőtt még meggondolhatta volna magát. Örültem, hogy csak ketten voltunk. Úgy éreztem, a Zippánál tett látogatás nagyon különleges lesz, és nem akartam, hogy elrontsa Jadzia állandó vihogása vagy Zofia komolysága. Azt akartam, hogy ez kettőnk titka legyen Zippával.

Végigsétáltunk a Május 3. utcán. Hideg szél fújt, a járdát barna, vörös, narancssárga és aranyszínű levelek borították. A könyvekben, amelyekből anyám lefekvéskor olvasott fel nekem, néha rideg napokról írtak. Úgy éreztem, épp egy ilyen nap közepén vagyunk. Hónapok teltek el az orosz háború vége óta, és a városban ünnepi hangulat uralkodott. A környékünkön nap mint nap új üzletek nyíltak, és az összes utcában új házakat építettek, vagy felújították a régieket.

Ekkor jártam először a zsidó negyedben. A széles Varsói út mindkét oldalán sokan sétálgattak, ki-be járva a kis üzletekbe, vagy a járdákon felállított standok között lépkedtek, megvizsgálva az árukat, és egy számomra érthetetlen nyelven kiáltoztak. A férfiak többsége kalapot és hosszú, sötét kabátot viselt, és sokuknak dús szakálla volt, amely néhányuknak egészen a mellkasáig ért. Számomra valamiért úgy tűnt, szegények, de nem szomorúak. A nők hosszú ruhát viseltek, a vállukon gyapjúsállal, és néhányan közülük színes kendőt kötöttek a fejükre. Az orromat édes sütemények, friss hal és érett gyümölcsök egymással keveredő illata csapta meg. És mintha a rengeteg üzlet, stand és az utca mindkét oldalán kézikocsival körbejáró árusok nem lettek volna elegendőek, néhány kufár felállt a lovas kocsijára, és onnan kínálgatta a portékáját a járókelőknek.

Bizonyára ezek azok a ravasz kereskedők, akik átveszik az irányítást a város központja felett – gondoltam.

Kezdtem megbánni a döntésemet. Attól tartottam, ha valami baj történik velem, senki sem fogja érteni, amit mondok, és nem fognak segíteni. Már sajnáltam, hogy annyiszor kértem Zippát, hadd mehessek el hozzá, és most attól tartottam, megbántom az érzéseit, ha azzal állok elő, hogy inkább hazamennék. Zippa megragadta a könyökömet, és egy színes kendőkkel teli standra mutatott. Ahogy arrafelé indultunk, hirtelen egy utcai árus bukkant elő a semmiből, egy alaposan megrakott kocsit húzva, és majdnem nekünk jött. Miközben a férfi lehajolt, hogy felvegye a kocsiról leesett árut, Zippa elpirult a szóáradata hallatán. Ám amikor megkérdeztem tőle, mit mondott az árus, azt felelte:

– Mit számít? Csak egy mesüge.

Zippa észre sem vette, hogy nem értettem, mit jelent ez a szó.

Ahogy beértünk egy csendes utcába, a zsivaj alábbhagyott.

– Itt lakom – mondta Zippa. Az Asch utca rövid volt, inkább sikátornak tűnt. Ez kötötte össze a két fő utcát: a déli Pułaskit és az északi Varsói utat. A keskeny utcácska mindkét oldalán kétemeletes faházak álltak, szorosan összezsúfolva. Teljesen másnak tűntek, mint a főutca magas, díszes házai, és reméltem, hogy Zippa nem veszi észre, milyen benyomást tett rám a szerény környék látványa. Hirtelen megértettem, miért utasította vissza folyton a kérésemet, hogy hadd látogathassak el hozzá, és megbántam, hogy annyira erőltettem a dolgot.

– Szép itt – mondtam, de tudtam, hogy nem hisz nekem.

Bementünk a 3-as számú ház hátsó udvarára, és felmentünk a Jablon család lakásába. A lépcső olyan keskeny és roskatag volt, hogy minden erőmmel a korlátba kellett kapaszkodnom. Zippa édesanyja, Josefa a bejáratnál fogadott minket, mintha már várt volna ránk. Amikor kezet rázott velem, eszembe jutott az első napom az iskolában: nehéz volt nem észrevenni a sötét hajú lányt és elegáns édesanyját, akik kiríttak a több tucat lengyel lány és anya közül. Zippa világoskék ruhát viselt, és az anyjába kapaszkodott, egy barna bőrű, komor arcú asszonyba, aki ugyan nem volt különösebben magas, de határozott, egyenes tartással állt. A sötét ruhás asszony bizalmatlanul nézett körül, egy pillanatra sem engedve el Zippa kezét, és az összes anya közül ő búcsúzott el utoljára a lányától. Mielőtt távozott volna, láttam, ahogy letérdel Zippa elé, szorosan megöleli, és csókot nyom az arca mindkét oldalára. Addig még sosem láttam a szeretet ilyen megnyilvánulását, sem a saját szüleimtől, sem a barátnőiméitől.

Josefa bevezetett minket a meleg konyhába. Az egyik sarokban álló nagy, fekete széntűzhely felől kellemes illat áradt. A hely melegsége, tökéletes rendje és tisztasága éles kontrasztot alkotott a külvilág szegénységével. Leültünk a barna bőrrel kárpitozott súlyos faszékekre, amelyek a konyha közepén ékeskedő jókora faasztalt övezték. Az egyik falon egy nagy olajfestmény lógott. Egy vitorlást ábrázolt, ahogy az aranyló föveny mellett rostokolt, a ragyogó tenger kék háttere előtt. Még sosem láttam az óceánt, és attól kezdve a Zippáéknál tett látogatásaim alkalmával mindig szívesen nézegettem azt a képet, mivel horgonyként szolgált számomra a zavaros vagy bizonytalan pillanataimban. Az asztalt ragyogóan fehér csipketerítő borította, rajta egy porcelántányér, amelyen a hallának nevezett friss, fényesen csillogó, édeskés illatot árasztó fonott kalács feküdt. Josefa megkínált minket egy-egy szelettel, és édes teát hozott mellé. Sosem fogom elfelejteni Josefa Jablon hallájának csodálatos ízét.

Délben Josefa és Zippa hazakísértek.

– Nagyszerűen éreztem magam – mondtam nekik, de úgy éreztem, nem tudtam megfelelően kifejezni az érzéseimet.

– Én is – felelte Zippa, és megölelt.

– Nagyon örülök, hogy megismerhettelek – mondta Josefa, barátságosan kezet rázva velem.

Miközben elsétáltak, csak álltam és néztem Josefát, aki úgy ölelte át Zippa vállát, amihez foghatót még sosem láttam. Amikor beléptem a házunkba, senki sem várt rám. Az iménti látogatás miatt zavartan és izgatottan leültem az üres konyhában, és vártam, hogy az anyám visszatérjen a templomból.