Table of Contents

- Prológus

- Első rész: A Fiú és a Kard

- Idegen a faluban

- Az ostromlott város

- Térkép és iránytű

- A kém jelentése

- A legveszélyesebb játszma

- Az esküt meg kell tartani

- Testvérek

- Egy adósság lerovása

- Mit ér a becsület?

- Lángoló sátrak

- A Galamb Királyság

- Az igazság fájdalmas

- Szökőkapu

- Farkasvadászok

- Láz és sokk

- Fekete vér

- Nyomok

- Vérfürdő a Szökőkutas téren

- Rucaöröm, berkenye és rossz hírek

- A holt mágus leckéi

- A nyerő taktika

- Egy sértett lélek

- Sangi votu sangira

- Gyanú

- Elhallgatott részletek

- A keleti kapu

- A bukott sámán visszatér

- Betegségdémonok

- A vándorkereskedő

- Málinkó

- Egy nyelv eredete

- Golyóálló

- Útban észak felé

- A vénség és a csonka

- A fekete terepjáró

- Öregtárna

- A partia határai

- Felmentő sereg

- A Kywere-ek

- Tar Vince

- Kormányzói vendégszeretet

- Kobaltkék villámok

- Egy csordásfarkas titkai

- A táltosfa

- Mákföldön a jujuju

- A felszabadult város

- Egyedi stílus

- A Csillagösvény

- Az utolsó élő isten

- Gerjen Hander érkezése

- Ahova a Nap se süt le

- Boszorkányvadászat

- Ha igazán szeretsz…

- Háromvérű

- Második rész: Leszámolások

- Megelevenedett múlt

- Kardhüvely

- Barát a bajban

- Tanácskozás a tábortűznél

- Corvin titka

- Torrenter hadai

- A vihar

- Ítéletek

- A holtak emlékére

- Sereg és fegyverek

- Vadászat a ködben

- Farkasölőfű

- Nehéz szívvel

- Kellemetlen meglepetés

- Az utolsó Doranskyk

- Pisztolypárbaj

- A Holló Király udvarában

- Kitartás, falkatárs!

- Búcsúének

- A Nemesasszony érvei

- Egyesülnek a seregek

- Haditanács

- A siroki csata

- Táltosok és sárkányok

- Rejtetthely

- Dolgok, amik nem változnak

- Halálnak halála

- „Trónra a Háromvérűt!”

- Bánat és vigalom

- Az új falka

- Függelék

- Jegyzetek

- Szótárak

- Szótár az Ősök Nyelvéhez

- Kifejezések az Égi Nyelven

- Szavak és kifejezések állatnyelveken

- Szemelvények a Szokások Könyvéből

- Kiegészítő információk Mistariáról

- Bibliográfia

- Köszönetnyilvánítás

- A szerző

Cserni András

ISTEN KARDJA

Sötét sorsok 3.

HELMA Könyvek 2025

© Cserni András

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-032-2

Kiadja a HELMA Könyvek 2025.09.24.

Borító: urászik Mónika Erzsébet

A HELMA Könyvek gondozásában eddig
megjelent könyvek Cserni András szerzőtől:

- Sötét sorsok sorozat (1-3 rész)

- Akvarisztán krónikája

- Tarisznya

A könyv megvásárolható többféle
formátumban a HELMA Könyvek

weboldalán: www.helma.hu.

„Mi vagyunk az éjszaka, a fények

Bennünk égnek.

Más volt a múlt, de mi vagyunk a ma,

Eltűnik a jövőképed.

Mi vagyunk a többség, miért hagyjuk,

Hogy feledtessék?

Nálunk a szó, amivel nem élsz:

Fiatalság, dicsértessék!”

AWS: Mi vagyunk?

Ha nem emlékszel, mi történt az előző részekben, olvasd be az alábbi
QR-kódot! A linken találsz egy rövid összefoglalót az eddigiekről.

Tartalom

Prológus

Első rész: A Fiú és a Kard

Idegen a faluban

Az ostromlott város

Térkép és iránytű

A kém jelentése

A legveszélyesebb játszma

Az esküt meg kell tartani

Testvérek

Egy adósság lerovása

Mit ér a becsület?

Lángoló sátrak

A Galamb Királyság

Az igazság fájdalmas

Szökőkapu

Farkasvadászok

Láz és sokk

Fekete vér

Nyomok

Vérfürdő a Szökőkutas téren

Rucaöröm, berkenye és rossz hírek

A holt mágus leckéi

A nyerő taktika

Egy sértett lélek

Sangi votu sangira

Gyanú

Elhallgatott részletek

A keleti kapu

A bukott sámán visszatér

Betegségdémonok

A vándorkereskedő

Málinkó

Egy nyelv eredete

Golyóálló

Útban észak felé

A vénség és a csonka

A fekete terepjáró

Öregtárna

A partia határai

Felmentő sereg

A Kywere-ek

Tar Vince

Kormányzói vendégszeretet

Kobaltkék villámok

Egy csordásfarkas titkai

A táltosfa

Mákföldön a jujuju

A felszabadult város

Egyedi stílus

A Csillagösvény

Az utolsó élő isten

Gerjen Hander érkezése

Ahova a Nap se süt le

Boszorkányvadászat

Ha igazán szeretsz…

Háromvérű

Második rész: Leszámolások

Megelevenedett múlt

Kardhüvely

Barát a bajban

Tanácskozás a tábortűznél

Corvin titka

Torrenter hadai

A vihar

Ítéletek

A holtak emlékére

Sereg és fegyverek

Vadászat a ködben

Farkasölőfű

Nehéz szívvel

Kellemetlen meglepetés

Az utolsó Doranskyk

Pisztolypárbaj

A Holló Király udvarában

Kitartás, falkatárs!

Búcsúének

A Nemesasszony érvei

Egyesülnek a seregek

Haditanács

A siroki csata

Táltosok és sárkányok

Rejtetthely

Dolgok, amik nem változnak

Halálnak halála

„Trónra a Háromvérűt!”

Bánat és vigalom

Az új falka

Függelék

Jegyzetek

Szótárak

Szótár az Ősök Nyelvéhez

Kifejezések az Égi Nyelven

Szavak és kifejezések állatnyelveken

Szemelvények a Szokások Könyvéből

Kiegészítő információk Mistariáról

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

A szerző

Prológus

A homályos, tágas terem nyomasztó hangulatot árasztott. Pedig egyszerű volt, dísztelen, szinte puritán. Az ember torka mégis összeszorult a hideg, homályba vesző kőfalak között.

Kevés fáklya kapott csak helyet, ablak pedig egy se akadt. A csupasz padlót és falakat alkotó köveket oly simára csiszolták, hogy fekete tükrökként verték vissza a lobogó lángokat – ahova azok fénye elért. A terem döntő része azonban sötétségbe burkolódzott. Így kapott igazán nagy hangsúlyt a helyiség egyetlen berendezési tárgya, a vaskos faajtóval szembeni trón.

Ez, ha lehet, még inkább az egyszerűség jegyében készült, de így is tiszteletet parancsolt, hatalmat sugárzott. Tökéletesen sima, acélból készített, magas támlájú darab volt. Nem fedte párna, nem borította selyem, bársony, brokát. Ridegen, pőrén állt, mint valami ősi entitás, s rajta foglalt helyet a trón, a terem, s az egész vár gazdája, egy nagy múltú nemesi család vezetője, a történelem egyik leghatalmasabb boszorkánya: Manca Marothan.

Öltözéke s külseje nem árulkodott rangjáról. Nem viselt koronát, ékszert vagy cicomás öltözéket, mindössze egy barna darócruhát és fapapucsot. Oly egyszerű látványt nyújtott, mint a trónterme. Hisz aki megízleli a hatalmat, pontosan tudja, az nem a külsőben, a hívságokban rejlik, hanem a tekintélyből ered.

Alacsony, kövérkés öreg nő volt. Ráncos arca mogorva, hideg, távolságtartó, de valódi érzelmet alig lehetett leolvasni róla. Bőre petyhüdten lógott; egyedül rövid, báránybundára emlékeztető frizurája őrzött valamit egykori fiatalságából: a fakuló barna hajkoronába itt-ott vegyültek csak ősz szálak. Ám a hanyatló külső nem ébresztett szánalmat vagy gúnyt abban, aki megpillantotta. Manca így is tiszteletet parancsolt, félelmet keltett. Lehet, hogy korábbi csábereje a múlté volt, lehet, hogy a járás már nehézséget okozott neki, lehet, hogy nem bírta többé megerőltetni magát, de senki se kérdőjelezte meg akaratát. Sugárzott róla a vezető szellem, oly ellentmondást nem tűrően, hogy ha valakinek azt parancsolná volna, egyen meszet, az illető hezitálás nélkül, puszta kézzel tömné a szájába. Ennek oka pedig a vénség hírhedt, hátborzongató tekintete volt.

Sötét, szinte koromfekete, kifürkészhetetlen szempár, mely végtelen, mint a tér, titokzatos, mint az éjszaka és fenyegető, mint a viharfelleg. Egy pillantás, melytől hajdan Mistaria-szerte váltak délceg férfiak megszeppent, bátortalan kisfiúkká. Egy pillantás, mely csontig hatolt, a lélekbe látott. Egy pillantás, mely a halálnál is rosszabbat ígért az ellenszegülőknek és árulóknak. Rettegte ezt a tekintetet a vén boszorkány minden szövetségese és ellensége. Mert mind tudták, amit azok a sötét, érzéketlen szemek üzennek, nem blöff. Manca Marothan nem ismeri a könyörületet, nincs tekintettel adott szóra, szokásjogra, atyafiságra se, ha úgy érzi, büntetést kell kiszabjon.

Mindig elérte, amit akart. Ha nem volt muszáj, egyéb képességeit (például félelmetesen nagy varázshatalmát) nem használta. Hogy miért? Bizonyítani akart. Önmaga, a családja, a kora, a világ előtt. Hogy nem kell férfinak születni ahhoz, hogy valaki vezetővé váljon. Elődei mágia nélkül kormányoztak több-kevesebb sikerrel. Ő ugyanígy akart cselekedni, nehogy a későbbi korok emberei megszólják, hogy csak azért érte el mindezt, mert boszorkány. S valahol meg lehet érteni kitűzött célját, ugyanis ő volt az első jelentős női Marothan-családfő.

Húszesztendős korában halt meg az apja. Ekkor Manca bátyja, Bartold vette át a család vezetésének feladatát. Két évvel később a férfi megbotolva Sárkányverem lépcsőin legurult és nyakát szegte. Utód nélkül távozott, egyetlen gyermeke halva született. Így kérdésessé vált az öröklés. Törvények híján Mistariában a Szokások Könyve ad iránymutatást, ám ezek a szabályok nincsenek kőbe vésve, sokszor egymásnak ellentmondva, hagyományok és erkölcsök alapján igyekeznek rendet teremteni a káoszban. Közel se volt hát egyértelmű, kit illet a családfői cím. Ezért az életben maradt rokonok (Manca és férje, Gola; a nő nagybátyja, Johan a fiával, Gaboróval, s annak feleségével, Jancával) összeültek megvitatni a helyzetet.

A szokásjog szerint az elsőszülöttet s a többi fiúutódot az elhunyt legidősebb öccse követi. Ám Bartoldnak csak húga volt, Manca. Mit tegyenek hát: nőt válasszanak vezetőjüknek; valakit, aki csak házasság révén Marothan; vagy a legidősebb családtagot?

A mágiában már akkor jártas boszorkány sok időt töltött a könyvtárakban, hogy gondosan eszébe véssen minden apró hagyományt, a szokásjog feledésbe merült (de érvényes) szegmenseit. Így különösebb erőfeszítés nélkül idézte az esetet, mikor távoli ősük, Rados (fiúutódja nem lévén) végrendeletében lányát tette meg családfővé s minden vagyona örökösévé. Csak azt nem tette hozzá, hogy Lara Marothan alig egy hétig élvezhette privilégiumait, ugyanis gyanús körülmények közt elhalálozott, így kuzinjára szállt a cím.

E történet érthetően nem tette túl boldoggá rokonait. Ám írásos bizonyítékot tudott felmutatni (Rados végakaratát), s ekképp érvényesíthette az Ősök Tette nevű jogszokást, mely szerint amit a múltban elfogadtak, azt a jelenben is el kell. Így Manca lett a családfő, ha tetszett nekik, ha nem.

Ellenfelei (mintha a sors vagy az Ősök is őt támogatták volna) sorban eltűntek az útból. Johannal a tüdőbaj végzett. Gola három gyermeket nemzett neki, majd pár esztendővel később Petar Plogojevicz küldte a Másvilágra. Gaboro pedig vadászbalesetet szenvedett, s azt követően Jancának és két fiának hírét se hallották, színét se látták, bezárkóztak Égő Sziklába. Így Manca ellenállás nélkül tudta kiépíteni uralmát.

Alkudozás, ígérgetés, zsarolás, fenyegetés, lekenyerezés, megfélemlítés, intrikázás, megtorlás… Számos módszert vegyített, minek eredményeképp a környék összes lakóját térdre kényszerítette és magához láncolta. Az apja által vásárolt Mindentjáró Malmocskát felújíttatta és ezzel létrehozta Mistaria legjövedelmezőbb kereskedelmi csomópontját. Ama szerencsés véletlent kihasználva pedig, hogy Levin Letton a fogságába került, megépíttette ugyanott Kelepcét a garabonciással. Így lettek hű emberei, biztos és busás bevétele, valamint egy titkos börtöne ellenségei és az árulók számára. Ezek birtokában úgy érezte, szíve minden vágyát elérheti, melyek közül pedig kiemelkedett három: a Doranskyk kiirtása, a Tanács uralmának eltörlése, a Marothanok trónra juttatása Mistaria örökös uralkodóiként.

Első célja beteljesülésére fél évszázadot kellett várnia. Ezalatt lánya, Blanca beleőrült férje elvesztésébe, egyik fia szégyent hozott rá, két unokája szembeszegült akaratával… Valahányszor elősompolyogtak elméje legmélyéről e kellemetlen emlékek, savanyú hangulat telepedett a vén boszorkányra. Ezeket apró kudarcokként élte meg. Akik javára munkálkodik, nem becsülik meg. Az ilyesmi pedig igencsak fel tudta hergelni.

Minden rossz fial jót – emlékeztette magát. Panca viszonya a Doransky-fiúval váratlan lehetőséget kínált neki; ürügyet az ellenség elpusztításához. Okosan akarta kihasználni. Hibának helye nem volt. Kiben bízhatna meg ilyen helyzetben az ember, ha nem saját magában? Bolond lett volna kihagyni efféle fenséges látványt. Útra kelt, válogatott sereg élén: Anyámasszony Katonái, legkiválóbb hadvezérei (élükön Paollal és az akkor tízesztendős Donatóval), illetve az akkor még igen fiatal (és egyetlen) sárkányuk, s azt irányítandó, Levin Letton.

Az eredmény elsöprő volt: ott pusztult az összes Doransky a farkasfattyút nem számítva. Keringtek ugyan pletykák, miszerint mások is megmenekültek a várnépből, de Manca nem adott sokat az ilyesmire, s jó okkal. Gondoskodott róla, hogy azok se éljék túl azt a napot, akik épp nem tartózkodtak Sirokvárban. Ellenségei nem élnek. Saját szemével látta, ahogy elpusztulnak, vagy később szerzett cáfolhatatlan bizonyítékot halálukról.

Második céljának elérésétől immár csak napok, rosszabb esetben hetek választják el. Minden a kezében volt, ami a lázadáshoz, a Tanács uralmának megtöréséhez és eltörléséhez kell. Erős, kizárólag hozzá hű, válogatott sereg. Biztos pénz- és élelemforrások, melyek szállítását többé nem akadályozza a lókötő Nemesasszony és zsiványbandája. S ami mind közül talán a legfontosabb, s győzelme igazi biztosítéka, a rengeteg sárkány.

Sokszor eltöprengett rajta, mennyire különös, hogy bár Donato terveinek többsége csúfos kudarcba fulladt, ez az egy, amit apró gyermekként, bimbózó elmével eszelt ki, óriási sikert hozott. Feltette az egyszerű kérdést, mikor a sárkányokról szóló legendákról hallott: „Miért nem próbálhatjuk ki? A legenda lehet kicsit igaz.” A legtöbben csak mosolyogtak volna rajta, de Mancát más fából faragták. Kísérletbe fogott, követte a legendák útmutatását (emberi szem elől elzárva tartott kakasokat, békákat, halakat hét esztendeig), s csodák csodájára, mikor ellenőrizték őket az évek leteltével, az egyik kakas helyén bömbölő, parázsló szemű sárkány vicsorgott.

Ez feltüzelte a boszorkány lelkesedését és tömeges tenyésztésbe kezdett. Nem mindegyik állat változott át, de ahhoz épp elég, hogy megérjen minden fáradozást. Jelenleg huszonnyolc kifejlett, negyven felnőttkor közeli és hetvenöt fejlődő sárkányuk volt a Marothan-várak titkos katakombáiban. Sárkányverem pusztulásakor elvesztették az összes ottanit; egy élte csak túl, az első, legöregebb, mely annak idején a végzetet hozta el a Doranskykra. Sajnos ezt a példányt Kelepcében elvesztették, mivel nem számítottak a fiatal táltosra. Na de épp, hogy le bírta győzni a kis nyikhaj bestiális ellenfelét! Ha egy seregnyi fenevad rohan le valakit vagy valamit, annak harangoztak. A blunobilicusok se mennek semmire a fene nagy varázserejükkel. A sárkányok azelőtt ízzé-porrá törik Égi Tornyot, hogy Lucrezius tanácselnök úr egyet nyekkenhetne.

Elégedetten hunyta le a szemét, s egy pillanatra átadta a magát a diadalittas mámornak. Ha minden igaz, követei e pillanatokban Capitrex felé vágtatnak paripáikon – tán már megérkeztek –, zsebükben kézjegyével és pecsétjével ellátott levelekkel, melyekben hivatalosan elutasítja a Tanács uralmát, nyíltan kimondja s vállalja lázadása tényét. Tervei szerint az egyik levelet egyenesen Lucrezius kezébe nyomják, a másikat nyilvánosan olvassák fel követei, zavart és pánikot keltve ezáltal a fővárosban. Színpadias tett, ám a felfordulás még hasznára válhat.

A Tanács bukása után pedig gyerekjáték lesz magához ragadni a hatalmat. Bizonytalan időkben hálásan fogadják az erőskezű, magabiztos vezért. A többségnek eszébe se jut majd ellenszegülni. Igen, számolnia kell vakmerő és elszánt, botcsinálta hősöcskékkel, az ilyenek mindig megjelennek és nem kevés bosszúságot, akár veszélyt is jelenthetnek. De ha csírájában fojtja el a lángot, nem lesz esélye belobbanni.

Erre készült most is. Egy maroknyi, már így is túl sok kárt okozó ellenség eltiprására. Mindegyiküket jó oka volt gyűlölnie: van, ki az átokra fittyet hányva árulta el, más családja tagjával, tagjaival végzett, vagy anyagi kárt okozott neki. Ám egy kiemelkedett közülük. Aki rendre eszébe juttatta, a saját unokáját képtelen volt megnevelni. Aki egyesítette magában a Doransky- és Marothan-vért. Az átkozott farkasfattyú, Roland.

Soha senkit nem gyűlölt úgy, mint őt. Úgy érezte, puszta létezésével rajta, s céljain gúnyolódik. Az emlékét is ki akarta törölni a világból. S ennek első lépése a vakarcs megölése.

Donato kétszer próbálkozott ezzel, s kétszer vallott kudarcot. Családjuk megtizedelődött, kettőjükön kívül mindenki meghat vagy cserben hagyta a nagy tervet. Elvesztették ősi fészküket, Sárkányvermet, jópár bestiát és rengeteg zsoldost, Lopakodót, szolgát. Csak azért nem büntette meg dédunokáját, mert rajta kívül nem lett volna kire hagyja Mistariát győzelmük esetén. De hibázási lehetőséget se adott neki többet: saját kezébe vette a farkasfattyú ügyét. Jól bevált módszereivel végez vele.

A vaskos ajtó megnyikordult, hangja késként hasított a csendbe. A kinn őrködő alabárdos meghajolt, majd így szólt Mancához:

– Három férfi kér bebocsátást, Marothan úrnő. Azt mondják, várja őket.

– Így igaz, hű szolgám – felelt az öreg boszorkány. – Ereszd be őket.

A strázsa biccentett, majd szélesre tárta az ajtót s félreállt a terembe lépők útjából.

Hárman érkeztek, három férfi. Az egyikük rongyos nemeztunikát, csuklyás köpenyt, kopott vászonnadrágot és viseltes csizmát hordott, borostás, piszkos arcán ülő sötét szemében feszültség csillogott, kezét idegesen tördelte; láthatóan kellemetlenül érezte magát. A második nyurga volt és magas, terepszínű vadászzekét és ugyanolyan árnyalatú nadrágot viselt, előbbin Marothan-címer díszelgett, utóbbit késekkel és szütyőkkel borított öv rögzítette derekára; igyekezett szenvtelen kifejezést erőltetni magára, nem sok sikerrel. A harmadik alak pedig földig érő, szürke köpenybe burkolódzott, csuklyáját oly mélyen arcába húzta, hogy az nem is látszott (leszámítva pengevékony réssé préselt száját), kezét kesztyű fedte, s íjat markolt vele, hátán tegez, abban nyilak; egyenes tartása, megfontolt léptei egy ragadozó kecsességét sugározták.

A jövevények egymás mellett, Mancától tisztes távolságban álltak meg, s kötelességtudóan térdre ereszkedtek. Úgy maradtak volna ki tudja, meddig, ha a vén boszorkány nem utasítja őket:

– Felkelhettek.

– Legmélyebb hódolatom, úrnőm! – kezdte ekkor a vadászgúnyás. – Kérte, hát jöttem…

– Hagyd a hízelgést, hű szolgám! Pontosan tudod, nálam ezzel nem érsz el semmit. Különben se fecsérelhetjük az időt. Fontos ügyben hívattalak titeket. Szeretném mindnyájatokat meghívni egy vadászatra.

Várt egy kicsit. Biztos akart lenni benne, teljes figyelmüket bírja.

– A zsákmány különleges, ritka és veszélyes, elejtője épp ezért mesés jutalomban részesül – folytatta. – Nem pénzről beszélek vagy kövér birtokokról. Hanem a legritkábban osztogatott kincsemről: a kegyelemről. Aki elejti a vadat, annak megbocsátom s elfelejtem egy múltbeli ballépését.

Hatásszünetet tartott, majd a tunikás férfihoz fordult:

– Nézzünk először téged, Harald. Marothannak születtél, a fiam voltál, okos, szorgalmas, ravasz gyerek. Sámánnak tanultál, hogy a Tanácsba jutva segítsd terveink megvalósulását. De felelőtlen módon saját szakálladra árusítottál varázsitalokat Capitrex polgárainak, s mikor ekképp halálos kimenetelű balesetet okoztál, kitagadtak téged maguk közül a sámánok. Renegáttá lettél, földönfutóvá. Szégyent hoztál a családra, így megfosztottalak a Marothan-névtől, s elűztelek. Azonban nincs veszve minden: ha te hozod elém a vad tetemét, megszűntetem az átkot és visszafogadlak a családba! Újra a fiam leszel.

Ajánlatának nem csak érzelmi tartalma volt. A Szokások Könyvének kitagadó szövege, mellyel a személy családhoz való tartozásától fosztható meg, komoly átkot tartalmazott: boldogtalanságra és űzöttségre kárhoztatta az illetőt élete hátralevő részében. Az egykori sámán jogosan rettegett, s nem véletlen igyekezett visszakuncsorogni kegyeibe évek óta.

– Ha a te esetedet szemlélem, Furmány – emelte metsző pillantását a vadászgúnyásra. – azt kell látnom legnagyobb döbbenetemre, hogy bár egy Lopakodó Testvér – egység vezetője voltál, akik köztudottan mindig tökéletes munkát végeznek, mégis képtelen voltál végrehajtani legutolsó parancsomat. Most itt állsz egymagad, egységed tagjait meggyilkolták – persze arról mélyen hallgatott, hogy Tuskót az ő utasítására küldte a biztos halálba Donato. – Ezek a hibák megengedhetetlenek egy Lopakodó Testvérnek, s jól tudod, halállal kéne lakolnod neked is. De hajlandó vagyok adni egy utolsó esélyt neked: ha te ejted el a zsákmányt, elfelejtem csúfos botlásaidat és zsoldoskapitányi minőségben fogadlak vissza a Marothan-seregbe.

Mivel a Lopakodókat jóformán születésüktől fogva képezték leendő társaikkal együtt, bármelyik halála esetén az egység használhatatlanná vált, a túlélő kettő nem tudott tovább működni. Megpróbálhattak elszökni, de mindig hátukon érezhették Manca könyörtelen pillantását. Nem várta volna őket nyugodt élet. Furmányon is látszott, hogy tisztában van mindezzel. Ilyen ajánlatot kevés Lopakodó kapott valaha. A legtöbben átmetszett torokkal végezték, ha nem tudtak társaikra vigyázni. S a vén boszorkány jól tudta, hogy a legvakmerőbb harcos is retteg a haláltól szíve mélyén, hát még a megalázó, tisztességtelen haláltól. A félelemnél pedig semmi se kovácsolja szilárdabbá a hűséget.

Az utolsó jövevényre tekintve egy pillanatig nem tudta, hol kezdje. Tudta, ki ez… vagy inkább mi ez. De nem ismerte, s ez elbizonytalanította. Nem tudta, mit ajánlhatna fel neki.

– Végezetül, köpenyes, hű szolgám… – kezdte, ám ismét elakadt. A nevével se volt tisztában.

– Szürke Halálnak hívnak, úrnőm – lehelte alig hallható, fagyos, érzelemmentes hangon. – Valaha Kovács Lászlóként ismertek, az Evilág szülötteként. De gazdám újjáalkotott, átformált, mint agyagot a fazekas. Elmondott mindent, amit szükséges tudnom a világról, hogy teljesíthessem feladatomat, mely nem több s nem kevesebb, mint önt és családját feltételek nélkül szolgálni. Én vagyok az emberarcú, szürke pestis, ellenségei pestise, akiket úgy taposok el, s küldöm őket a Másvilágra, ahogy a fekete halál tette évszázadokkal ezelőtt. Vadász vagyok, ragadozó, harcos. Lélek és érzelmek nélkül. Az ön eszköze tervei megvalósításához. Nincs más célja létezésemnek.

Manca nem mutatta ki meglepődését. Hogy mit művelt pontosan Donato a begyűjtött evilágiakkal, miért nem élte túl ezen az egy férfin és az elszökött, félőrült fiún kívül egy se, nem érdekelte. Eddig a pontig kételkedett benne, hogy dédunokája bármiféle sikert elérhet. Ha a sárkánytenyésztés nem lett volna sikeres, valószínűleg elereszti füle mellett az engedélykérést ehhez. De most úgy érezte, talán mégse vallanak mindig kudarcot dédunokája elrugaszkodott ötletei.

Várjuk ki a végét – intette le magát. Beszélni mindenki tud, ölni annál kevesebben.

– Ezesetben, hű szolgám – mondta hangosan –, utasításom a következő: légy résen, s ha két társad kudarcot vall a vad elejtésében, te végezz vele, hogy ezúttal semmi szín alatt ne menekülhessen el.

Az bólintással nyugtázta a parancsot. Harald kezét tördelve, óvatosan megszólalt:

– Anyá… Úrnőm! Mi ez a titokzatos vad, amit el kell ejtsünk?

– Oly egyszerű a válasz, Harald… Szerintem magad is sejted. A helyes kérdés nem a mi, hanem a ki. A vadászat célpontja a farkasfattyú, Roland Doransky.

Senki se lepődött meg. Valóban sejtették, mind.

– A préda egy csordásfarkas – folytatta Manca. – Ti pedig farkasvadászok lesztek, dúvadirtók. Hogy mily módon cserkészitek be és ölitek meg, nem érdekel. Parancsomat akkor tekintem teljesítettnek, ha az átkozott fattyú levágott fejét lábaim elé helyezitek. Igyekezzetek mielőbb elvégezni, de legyetek precízek!

– És hogyan találunk a nyomára? – kérdezte Furmány.

– Leghűbb szolgáim egyike, egy igen ügyes kém folyamatosan nyomukban jár és jelenti nekem hollétüket. Révkomon keresztül minden szükséges információt elmondok majd. Harald, Szürke Halál, távozhattok! Értesítelek benneteket, amikor indulnotok kell. Te még maradj kicsit, Furmány. Beszédem van veled.

A renegát sámán és a szürke köpenyes férfi meghajoltak, majd elhagyták a termet. A súlyos ajtó döngve csapódott be mögöttük. Manca az ideges, nem sok jót sejtő volt Lopakodóhoz fordult:

– Tudod, hű szolgám, sokat gondolkoztam azon, ki vagy mi lehet a tökéletes ellenfél egy csordásfarkas legyőzéséhez. Egy megkeseredett, elzüllött sámán? Kétlem. Egy bérbakó, akinek két társa e bestia karmai által halt kínhalált? Ugyan már! Esetleg egy gyilkolásra képzett, végsőkig hűséges vadász? Még ez se az igazi. Hosszas töprengés után jutottam a felismerésre: virkolaq felett csak másik virkolaq arathat garantáltan győzelmet.

– Ezek szerint úrnőm, fel fog bérelni egyet a Vaderdő gyermekei közül? – kérdezte Furmány.

– Nem szorulok rá arra. Alkothatok sajátot. A farkasfattyút én átkoztam el, miért ne ismételhetném meg? Milyen kielégítő tréfája lenne a sorsnak, ha saját teremtményem végezné be a korcsot, akit szintén magam hoztam létre…

– És van jelöltje, hogy kit fog átváltoztatni, úrnőm?

– Nem egyértelmű? Téged, hű szolgám.

A volt Lopakodó meglepetten felcsuklott. Érezhetően nem számított erre.

– Engem? – nyögte. – Nem vagyok csecsemő…

– Több módja létezik a farkaskoldussá válásnak. A fattyút megátkoztam. A te esetedben másképp fogok eljárni. Megkereszteltek gyermekkorodban?

– Nem. Úrnőmnél nevelkedtem születésemtől fogva.

– Helyes, helyes – mormogta elégedetten a boszorkány, kövér ujjaival trónja karfáján dobolva. – Te vagy a megfelelő… Elmondom, mit teszünk: alkut kötünk valakivel, akinek hatalmában áll megadni neked az alakváltás képességét; felajánlunk neki valamit, s cserébe szakállas farkassá válsz.

– Értem. És ki ez a… valaki?

– Természetesen egy ördög.

Furmány elsápadt, térde megremegett. A Pokol szarvas-patás, vörös bőrű, villás farkú lakóinak fenyegető hírét minden mistariai jól ismerte. Rettegtek a ravasz és aljas lények nevének kimondásától is. Varázserejüket talán csak fondorlatosságuk és szívük sötétsége múlta fölül. Sok avilági szerint már réges-rég leigázták volna Mistariát, ha nem lettek volna mellette elképesztően lusták s civódók is. Annyit marakodtak, csatároztak egymással, hogy a felszínre merészkedni csak ritkán, keveseknek akadt kedve, lehetősége. De amelyik megtette, súlyos emlékeztetőt adott arról, hogy a Pokol nem lakatlan: ördögszántások tanúskodtak némán ténykedésükről, megbecstelenített ifjú lányok könnyek közt adtak életet félig ördög, félig ember ördögfattyaknak, férfiak, nők, gyermekek tűntek el nyomtalanul.

Manca – tudomást sem véve Furmány riadalmáról – ruhája redői közül előhúzott egy piciny széndarabot, majd kezét tökindákká változtatva körülfonta és a padlóhoz emelve rajzolni kezdett vele, miközben halkan kántált. Egy kör bontakozott ki, benne ötágú csillaggal. A boszorkány visszaváltoztatta kezét, majd Furmányhoz fordult:

– Sápadt az arcod, hű szolgám. Félsz? Válasszak mást?

– Nem, úrnőm! – vágta rá azonnal. – Legnagyobb örömmel vállalom!

A talpnyalóknál nincs undorítóbb – gondolta émelyegve Manca, de hangosan csak ennyit mondott:

– Az ördögidézéshez fekete mágiai szimbólum kell, s véráldozat. Az egyik megvan: a sátáncsillag. Ideje vágóhídra szólítani a malacot.

S milyen élvezettel teszem ezt – kárörvendett magában, miközben révkomon szólította az egyik börtönőrét. Az tudta, mi a dolga.

Kisvártatva ismét nyílt az ajtó. Hárman léptek be. Egy megláncolt, bivalyerős, hórihorgas férfi közeledett felszegett fejjel; szintén vasra verve egy sötét hajú, sötét szemű, reszkető, testileg-lelkileg megtört nő görnyedten, remegve; s az őket vezető, béklyóikat rángató köpcös börtönőr. Utóbbi mély meghajlást követően földre tette a láncokat, s elhagyta a termet. De a foglyok tudták, így sincs esélyük szökni, Manca azonmód megakadályozná.

A férfi dacosan fölszegte fejét. Elszántságtól és megvetéstől csillogó haragoszöld szemét a Marothanok családfőjére szegezte.

– Mit vársz tőlem, boszorkány? – kérdezte mély, zengő hangon.

– Jól tudom, hogy önszántadból semmit nem tennél meg értem, Mastermillon. Ahhoz túlságosan gyűlölsz. De van valami, amivel jelen pillanatban nem rendelkezhetsz, bár a tiéd, s azt hasznomra fordíthatom.

– Abban azért ne légy annyira biztos. Látom, sötét varázslatokra készülsz. Innen azt se nehéz kitalálnom, hogy az életem és vérem kell neked. De ne hidd, olcsón adom.

– Semmit sem adsz olcsón, Mastermillon. Jól megjegyeztem. Ambgo vo! [1]

A varázsszó hatására az Ezermester teste megfeszült. Lábai remegni kezdtek, s már-már elindult a szénnel festett szimbólum irányába, de végül egyhelyben maradt. Verejtékcseppek gyöngyöztek arcán, nyakán dagadtak az erek, izmai szinte görcsösen rázkódtak, szeme égett az erőfeszítéstől. Manca egy idő után aggodalmasan préselte össze a száját. Érezte, hogy egyre több erejét követelei ez a be se fejezett varázslat, s hol volt még a vége? Be kellett lássa, nem számított ellenállásra. Egy intéssel megszüntette a bűbájt.

– Ügyes trükk volt – szólt. – A kovácsok képesek úrrá lenni a boszorkányok hatalmán, s ezt kishíján elfelejtettem. No, de sebaj. Ha párbajt akarsz vívni velem, ám legyen. Úgyis rég volt részem igazi erőpróbában.

Szemvillanás alatt alakot váltott; a kövér nő helyén immár egy gonosz szemű holló állt. Szélsebesen támadásba lendült. Az Ezermesternek rontott, csípte, vágta, ahol érte, fürgén manőverezett. A nagydarab férfi igyekezett elhessegetni, vagy lapáttenyerei közé kapva kioltani az életét, ám nem vette észre, hogy miközben ide-oda lépked Manca támadásai elől, lassan a csillaghoz ért. A boszorkány ekkor kiáltotta el magát különös, károgó hangon:

– Apergo focion, scissgo ven! [2]

Az Ezermester felhördült. Nyakán hosszú vágás nyílt fültől fülig, ütőereiből spriccelve tört elő élénkpiros vére. Manca elégedetten röppent vissza trónjára, s emberi alakot öltött. Hidegen mosolygott a férfira:

– Én győztem.

* * *

Az Ezermester alig hallotta Manca szavait. Füléig nem hatolt el más, csak saját szívének eszeveszett, vad dübörgése.
Egy pillantást szentelt csak a ruháját vörösre festő s a padlón hízó tócsába gyűlő vérére. Sejtette, mit sejtette, tudta, hogy eljön ez a pillanat. Manca a saját nyírerdei otthonában is legyőzte, kovácsság ide vagy oda. Nem volt esélye ellene. A nő túl ravasz, alattomos és hatalmas volt. Ugyanakkor túl beképzelt is. Ő pedig pontosan ezt használta ki.

Rabtársára tekintett, de csak egy pillanatra, nehogy Mancának feltűnjön. Szegény, meggyötört nőn múlik minden. Ő megkérte, hogy segítsen neki, s megtett mindent, amit lehet. Elterelte a boszorkány figyelmét, hogy addig a fiatalasszony erőt gyűjtsön. Hogy sikerül-e, vagy hiába áldozza fel az életét, nem tudja meg soha. De a remény elég volt neki.

Rövidebb idő alatt futott át mindez a fején, minthogy Manca kimondta azt a két szót. Mégis elégnek érezte. Ideje visszahelyezkedni a szerepembe – gondolta. A büszke, dacos Ezermester szerepébe. Még egyszer, utoljára szolgálatot tenni a jóért, segíteni valakinek.

– Soha… nem hullok térdre előtted! – zihálta a vén Marothan szemébe nézve. – Legyőzhetsz, átverhetsz, rabláncra fűzhetsz… de sose tudsz megtörni! Egyenes gerinccel éltem, s egyenes gerinccel fogok meghalni is!

Erői nagy részét felemésztette ez a röpke beszéd. Lehetett bármilyen erős testben s lélekben, végzetes sebet kapott, s a vérveszteség folyamatosan gyengítette. Térde remegett, meg-megbicsaklott. Érezte, hogy izmaiból lassan, kíméletlenül száll el az erő. Homályos, sötét foltok úsztak látóterébe. Egyre kevesebbet látott a valódi világból, s egyre többet élete többszáz évének emlékeiből. Wlottenill… Levin… Rovottkő, ahol született… A számtalan mesterember, akiktől tanult… Capitrex… Roland és Kristóf… Arcok, nevek, helyszínek kavarogtak, villództak össze-vissza, de hangot továbbra se hallott. Mindegyikük némán, sajnálkozva nézte, miközben egyedüli háttérzajként szíve kalapált, kongott, mint gong, mint harci dobszó, mint a mennydörgés. Dumm… Dumm… Dumm…

Ujjai kihűltek, lába kocsonyává vált. Csak akaratereje tartotta állva, de tudta, sokáig az se lesz elég. Közel a vég. Aki pedig elég bölcs ezt a tényt felismerni, jobban teszi, ha nem dacol vele.

Utoljára mély levegőt vett, hogy odaát se feledje az avilági lég selymes ízét. Egy végső erőfeszítéssel megvetően Manca irányába fordult (amerre a boszorkányt vélte), s a kavargó fény- és árnyfoltok közé köpött. A véres nyállal együtt minden élet és akarat elszállt belőle. A világ teljesen elsötétült, s maradt a dübörgő ritmus, de csupán képzelte, szíve kezdte feladni, egyre gyengébben pihegett. Az égi kórus dobolt neki, miközben arccal előre, egyenesen, mint a büszke fenyőfa eldőlt, s visszhangzón koppant a kemény földön.

* * *

Manca hang nélkül, szenvtelenül figyelte az Ezermester haláltusáját. Magának is alig merte bevallani, hogy megkönnyebbült, mikor a konok férfi meghalt – ezúttal a szeme láttára. Egyike volt azon keveseknek, akik igen kellemetlen meglepetéseket okoztak neki az évek során. Megnyugtató volt holtan látni.

A szénkör és a csillag többé nem voltak feketék. Mohón beitták a vért, s barnás, bordó színt öltöttek, kisvártatva pedig narancsvörösen izzani kezdtek. Az ördögök elfogadták a véráldozatot, s kaput nyitnak a Pokolba.

A szimbólum úgy lüktetett, mintha élne. Forróság áradt belőle, kénkőszag töltötte be a termet. Rövidesen a jelkép kigyulladt s a vöröses lángok közül előderengett egy élénkpiros arc apró, pupilla nélküli sárga szemekkel, negédes mosolyra húzott pengevékony szájjal és két hegyes szarvacskával feje tetején. Végigpásztázta a jelenlévőket: a halottsápadt Furmányt, a fejét leszegő rabnőt, s végül a hideg nyugalommal várakozó Mancán állapodott meg tekintete. Nyájasan, megjátszott örömmel szólította meg:

– Ó, hatalmas Marothan úrnő! A borzalmas erejű boszorka! A sárkányok és lándzsák fondorlatos vezetője! S egyenesen a tróntermében hajlandó fogadni… Alig hiszem el mérhetetlen kegyét! Köszönöm szíves invitációját!

– Nem áll jól neked a nyájasság, Crucifix, hagyd el! Nem azért hívtalak, hogy hajbókolj. A közreműködésedet kérném.

– Ó, micsoda megtiszteltetés! Személyesen a fekete mágia királynője kéri a segítségem! Mi szíved vágya, szépasszonyok leghatalmasabbika? Örök élet? Jó egészség? Pokolbeli fegyverek?

– Ez mind csábító, Crucifix, de ennél sokkal hétköznapibb kéréssel fordulok hozzád: segíts szakállas farkast csinálni abból ott – biccentett a reszkető Furmány felé. Az ördög gonoszul felkacagott.

– Pont belőle? Hisz remeg, mint a nyárfalevél! Kész pazarlás volna. De legyen, nem vagyok én semmi jónak elrontója, mérhetetlen erejű úrnő! Illetve… egy iciri-piciri csöppnyi mákszem apróság azért akad itt… Olyan nehéz és megerőltető szakállas farkast létrehozni… Varázskenőcs kell, meg bűvös farkasbőr öv… Mire én azt mind összegyűjtöm… Persze, ha kapnék valami csekélységet motiváció gyanánt…

– Igen-igen, nyilvánvaló. Ismerem az ördögök természetét, üzleteltem már veletek. Tudom a dolgok rendjét. Készültem ajándékkal. Életet az életért: létrehozol egy szakállas farkast, cserébe átadom az unokámat, Panca Marothant testestül-lelkestül.

* * *

Addig a pillanatig, míg meg nem hallotta nevét, míg ki nem mondta azokat az iszonyú, könyörtelen szavakat, Panca reménykedett, hogy nagyanyja megkönyörül rajta. De tévedett.

Könnyei erőszakosan utat akartak törni, és e pillanatig hajlott rá, hogy elengedje magát. Az elmúlt tizenhat évet egy sötét cellában töltötte tökéletes magányban. Az ételt és italt úgy vetették elé, mint valami állatnak. Bárki megőrült volna a helyében, de ő kitartott. Mert reménykedett benne, hogy jobbra fordulhat sorsa. De akaratereje évről-évre gyengült, lassan megtört, belenyugodott helyzetébe. Most, hogy a remény vándormadárként tovaröppent, mégsem omlott össze. Ugyanis nem sokkal ezelőtt felnyitották a szemét, hogy van még kiút.

Az Ezermester halkan, a szavakat csak lehelve avatta bele rögtönzött tervébe a trónterembe vezető úton. Boszorkány vagy – mondta. Tanultál mágiát. Meg tudod átkozni Mancát. Én biztos nem élem túl, s talán te se, de megmentheted azokat, akiket szeretsz. Megmentheted a fiadat.

Ez adott neki erőt. Ebből merített. Kívülről megtört, reményvesztett rabnak mutatta magát, de lelke izzott. Nem a nagyanyja iránti haragtól. Bármennyire szívtelen volt az öregasszony, nem tudta gyűlölni. Más gyúlt benne forró lángra: ismeretlen fia és Edvard emléke iránti szeretete. Ebből merített, miközben az Ezermester lefoglalta Mancát, hogy annak kutató szeme észre ne vegye színjátékát. S főleg azt ne, hogy bár megátkozni készül, szíve legmélyén hezitál, s elég a megbocsátás apró jele a Marothanok vén családfőjétől, ő nem fog ártani neki. Ám kételyeit elsöpörték a vén boszorkány előbbi szavai

– Ó, egy ifjú s ártatlan lélek, saját húsod-véred? – hallotta az ördög kérdését, s látni vélte mohón felcsillanó szemét. – Komolyan gondolod?

– Teljes mértékben – felelte hidegen Manca. – Furmány, add át Pancát Crucifixnek!

A volt Lopakdó összerezzent, majd óvatosan ért a nőhöz. Ő ellenkezés nélkül elindult. Tudta, felesleges megszégyenítenie magát. Ha Manca kimondott valamit, azon nem változtatott soha. Különben se tekintette már az unokájának: börtönbe vetése előtt kitagadta.

Már-már elérték a lángok közt várakozó ördögöt, mikor Panca megtorpant. Most vagy soha – gondolta, s minden erejét összeszedve nagyanyja felé fordult, ujjával rámutatott, s izzó félelmét, haragját, keserűségét szavaiba sűrítve kiáltott fel:

– Amit teszel, sért minden szokásjogot, törvényt és erkölcsöt! Az Ősök nevében ezennel átkot mondok rád! Sújtson le rád vad, bosszús haragjuk, s halálnak halálával halj, győzelmed tudatának pillanatában lakolj életeddel, Manca Marothan!

Átkát nem követte se hang, se villanás, de érezte, sikerült elérnie, amit akart. Vagy legalább is remélte.

Ennyit tehettem, fiam – gondolta.

Ahogy Furmány utolsót taszított rajta és a lángok közé hullva körbevette a fény és forróság, utat engedett könnyeinek.

* * *

Manca szenvtelenül nézett a tűznyelvek közt eltűnt unokája után. Nem kavarogtak benne rossz érzések. Nem sajnálta, s attól se félt, hogy a gyermeteg próbálkozása arra, hogy megátkozza őt, esetleg veszélyt jelentsen rá. Panca sose szeretett varázsolni, s nem gyakorolt az elmúlt másfél évtizedben.

A vigyorgó Crucifix közben kinyújtotta Furmány felé két tömzsi karját. Egyik tenyerében vastégelyt szorongatott, benne szürke kenőccsel, másikban hevenyészetten összetekert farkasbőr övet.

– Tessék, emberfajzat! – szólt. – Vedd el, ami téged illet! Az alku megköttetett.

A volt Lopakodó halálra váltan engedelmeskedett.

– Iparkodj – dörrent rá Manca. – Vesd le a ruháidat és kend be a kenőccsel a testedet, majd tekerd az övet a derekad köré!

Furmány engedelmeskedett. Közben az ördög ősi, kellemetlen hangzású nyelven kezdett kántálni. A vén boszorkány ismerte: Âzget-Loangyon volt, a Lenti Nyelv, melyet az ördögök és más pokolfajzatok beszéltek, valamint a fekete mágia varázsigéit fogalmazták meg rajta.

Furmány minden porcikáját bekente; a tégely kiürült. Magára csavarta az övet. Közben Crucifix a varázsszöveg végéhez ért:

– Trôt fryocëal con Âzgetterrûtän! Cîylï cø mentû tràz Quendrenwûlfen! [3]

Furmány e pillanatban összegörnyedt s kíntól telt hangon felüvöltött. Körmei hosszú karmokká nőttek, az öv testébe olvadva sűrű bundává változott, s egész testét kezdte beborítani, pofája eltorzult, fogai élessé, fülei hegyessé váltak.

Manca elégedetten dőlt hátra. A volt Lopakodó átváltozása elkezdődött.

Első rész: A Fiú és a Kard

„Nem kérdem én, anyád hol szült világra,

Nem kérdem én, apád ki volt.

Csak annyit kérdezek a válaszra várva:

Rabok legyünk vagy szabadok?

[…]

Nem kérdem én azt, hogy miért vagy te árva

Tudom, a sors mostoha volt.

Csak annyit kérdezek a válaszra várva:

Rabok legyünk vagy szabadok?”

Szörényi Levente – Bródy János: Szállj fel, szabad madár

Első fejezet

Idegen a faluban

Betyárerdőben – eldugott, apró falu lévén – nemigen akadt látnivaló. Az odatévedő idegeneknek legfeljebb a Kiskakas Krajcárjához címzett kocsma kelthette fel érdeklődését. Nem az lepte meg a helyieket, ha ismeretlen vándort vetett arra a sors, hanem ha az illető rá se hederített az italmérésre. Ezért néztek fel csodálkozva a tornácokon pipázó öregurak, a háziállatok körül szorgoskodó asszonyok, a vízért szalasztott gyermekek azon az Újkenyér havi forró délelőttön, mikor a mindük számára ismeretlen, díszes öltözékű férfi anélkül sétált el az ivóhelyiség mellett, hogy egy pillantásra méltatta volna.

Buggyos ujjú, kék inget viselt, s hasonló szabású barna nadrágot. Lábán porlepte bőrcsizma, fején darutollas kalap, vállán átvetve medvebőr kacagány. Arca hideg, közömbös, orra alatt tömött bajusz és szakáll; sötétszőke üstöke kócosan és elhanyagoltan meredezett a négy égtáj felé, mintha napok óta úton lenne. Szíjjal erősítette hátára puskáját, övén gondosan feltekert ostor, valamint egy hüvelyében pihenő szablya. Nyugodt, kimért léptekkel, céltudatosan haladt.

Hajdú volt, ezt első pillantásra könnyen megállapíthatta akárki. Azt azonban senki se sejthette, hogy higgadt arca mögött éktelen harag tombol benne; dühös bosszúvágy hajtotta egyetlen cél, a betyárok felé.

Esküdt ellenségeinek tartotta őket. Nem csak hivatásából eredő kötelességtudatból, személyes okokból is. Az események összjátékának köszönhetően pedig gyűlölete arcot öltött s egy bizonyos betyárra irányult: a Kölyökre.

Így nevezték egymás közt a Merten-birtokot kifosztó, vakmerő kamaszbetyárt. Akkor keltette fel érdeklődését, mikor a Fort-hegységben történtek után pár nappal a Mindentjáró Malmocskában csapott perpatvart és megduplázták a fejére kitűzött vérdíjat. Bár őt nem a pénz motiválta elsősorban, hanem a vágy, hogy személyesen intézze el az egyik legnagyobb huligánt.

Lecsillapította magát. Nem akarta túlzásba vinni dühös elszántságát. A haragvó ember képtelen hideg fejjel gondolkodni. Éjszaka álmodik majd rég várt bosszújáról, most arra összpontosít, amit tud. Nevezetesen: ha bárki sejti a Kölyök hollétét, az a falu túlsó végén éldegélő öregúr, Hugo Bruin – legalábbis a határban dolgozó napszámosok szerint.

Elgondolkodva állt meg, mikor elérte az említett házat. Takaros porta volt, tornácán harcsabajszos aggastyán pipázott. A kapu tárva-nyitva, így gond nélkül odaléphetett hozzá. Az mintha észre se vette volna, ráérősen pöfékelt még párat, s csak akkor szólította meg látogatóját, mikor nekilátott megtömködni pipáját.

– Mi szél hozta erre, fiam? – kérdezte. – Kismadarat parancsol?

– Kétlem, hogy a Héthatári Hírmondó rendelkezne azokkal az információkkal, amire kíváncsi vagyok – szólt dörmögő, mély hangján a hajdú. – Ellenben maga, úgy vélem, igen.

– Nofene – szólt meglepetten Hugo bátya. – Miről vóna szó?

– A helyes kérdés nem a miről, hanem a kiről. Mond magának valamit az a név, hogy Betyár Alex?

Az öregember útjára engedett egy kövér füstkarikát, hogy leplezze pillanatnyi megremegését. De a hajdút nem tévesztette meg. Valamit tud. A kérdés már csak az, hogy hasznos dolgot-e.

– Mond az itt mindenkinek – felelte Hugo. – Miért kérdi?

– Tudja, mi hajdúk a béke fenntartói vagyunk. Elsimítjuk a konfliktusokat, betartatjuk a Tanács Törvényeit és a szokásjogot, nyakon csípjük és felelősségre vonjuk a haramiákat. És az említett betyár pont efféle gazember. Sok van a rovásán.

– Nem ő az egyetlen.

– Valóban. De én őt keresem. Szóval, ha tud róla valamit…

– Akkor azt megtartom magamnak – vágott közbe higgadtan Hugo bátya. A hajdú szava elakadt. Rég tapasztalt ekkora merészséget. Érezte, hogy elvörösödik zavarában, s a harag lassan új erőre kap lelkében.

– Ezt, hogy merészeli? – kérdezte lassan, fenyegetőn. – Gondolja át még egyszer, különben…

– Mi lesz különben, he? Megostoroz? Bebörtönöz? Főbe lő? Ismerem a fajtáját, mint a rossz pénzt. Még hogy a béke fenntartása… A nép boldogan ellenne a szokásjog szabta rendben, de maguk és az átkozott blunobilicusok mindenbe beleütnik az orrukat!

– Ebből elég! – dörrent rá türelmét vesztve a hajdú. – A szavai felérnek egy lázító beszéddel. Ítélőszék elé citálhatnám! Ott aztán tanulna rendet, amikor kihull a zsámoly a lába alól, és szégyenszemre nyilvánosság előtt, akasztófakötélen éri a vég!

– Nem félek a haláltól – közölte metsző hangon az öreg. – Ha újabb embert akar igazságtalanul megölni, tessék! Nem tudok, s nem kívánok védekezni. Csak legyen olyan férfi, hogy itt és most túlesünk rajta, és saját kezével teszi, nem gyáván a bakóval végezteti el. Elvégre nyilvánosság itt is akad…

A hajdú válla fölött hátrasandított. Valóban összegyűlt egy kisebb kíváncsi tömeg az utcán. Gyanakvó férfiak, rémült asszonyok, szájtáti gyerekek. Ennyi szemtanút nem lehet elhallgattatni, ezt jól tudta. Vissza kell fognia magát.

Különben se ő az ellenségem – mondta magának. Ez a vénség csak egy porszem a szélben; voltak s lesznek is ilyenek. Nem ő számít, csak a Kölyök.

– Félreértett, attól tartok – mosolyodott el. – Durván fogalmaztam, ez igaz, de mind elvesztjük olykor a fejünket. Különösen egy hosszú utat követően.

– Előfordul, persze. Javaslom, térjen be a Kiskakas Krajcárjához címzett kocsmába. Egy korsó hűsítő sör lemossa az út porát.

A hajdú elgondolkodott. Az ital gondolata kevéssé izgatta, munka közben egy kortyot se ivott. Azonban a kocsmákban sörön, boron és baccán kívül mérnek mást is: szóbeszédeket.

– Megfogadom a tanácsát – biccentett az öregnek. – Örvendtem a találkozásnak.

– Meghiszem – dörmögte Hugo, s újfent elmerült a pipázásban. A hajdú pedig sarkon fordult, s a lassan oszladozó tömegen átvágva a kocsma felé vette az irányt.

* * *

Ott a kapu előtte. Rovátkolt, embermagas székelykapu. Mellette a széken egy láthatóan unatkozó hajdú ücsörög. Megmutatja neki az engedélyt; az biccent, s int, hogy mehetnek. Ő és a családja átkelnek az Evilágba.

Hárman vannak: a felesége, a csecsemő kisfiuk, s ő maga. A csöppséget viszik keresztelni, nehogy az átkok és a sötét mágia foghasson rajta. Feleségére mosolyog, s a mogyoróbarna hajú, kékszemű szépség viszonozza. A bepólyált apróság halkan gőgicsél.

Ez lesz életünk egyik legszebb napja – gondolja.

Tévedett. Ez lett élete legiszonyúbb napja.

Második fejezet

Az ostromlott város

A csatákat gyors, vad eseménynek képzeli el az emberek többsége, ahol szemvillanásnyi idő alatt hullanak el százak, ordítás, fegyverropogás, fémen csattanó fém zaja szeli át a levegőt, s pár óra alatt eldől, ki arat diadalt. Nem minden hadi esemény ilyen. Sokszor napokig nem történik semmi, az ellenfelek gyanakodva méregetik egymást, igyekeznek kifürkészni a másik gyengeségeit; félnek megtenni az első lépést, vagy épp arra apellálnak, hogy a másik élelme, ivóvize, katonáknak szánt zsoldja elfogy, s dolgavégezetlenül távozik – tudva, hogy ez velük is megtörténhet. Ez az idegőrlő várakozás, a tétlenség a háborúskodás egyik legveszélyesebb része: lelohasztja a harci kedvet, bizonytalan messzeségbe helyezi a győzelem lehetőségét. Az idő az igazi gyilkos a csatamezőn, nem a fegyverek.

Ezzel Janca Trotota is tisztában volt. Sose vezetett hadat, s most se rajta múlott a város védelmének megszervezése, annyit azonban kristálytisztán látott, hogy katonái egyre fásultabbá, elcsigázottabbá válnak.

Öt napja vették hírét egységei, hogy a rettegett Radoni Mészárost küldte Manca a Meredély-hegységbe rendet tenni. Öt napja zárkóztak Luper falai közé. Öt napja nem volt lehetőségük távozni, mert Gerjen Hander serege bekerítette a várost. Ám nem támadott. Első éjjel felmérte a falakat, bejuttatott pár Lopakodót Luperbe, akik közül hatot nyakon csíptek és kivégeztek (Janca pedig sűrűn fohászkodott az Ősökhöz, hogy ne legyenek többen), de ezen kívül semmi se történt. Az ostromlók lőtávolon kívül, nyugalomban várakoztak, a védők pedig napról-napra idegesebben nézték őket.

Tudta, miért nem ront rájuk a Radoni Mészáros, mint egy esztelen vadállat. Kegyetlen, de nem ostoba: tisztában van vele, hogy akármilyen gazdag város Luper, bármennyi élelmet halmoztak fel, ennyi embert nem tart el örökké. Egy-két hétig, szerencsés esetben egy hónapig. Mancáék serege nem fog jelentős ellenállásba ütközni.

Szerencsére egy halovány fénysugár még pislákolt. Amint megkapta a baljós híreket, fiához küldte Málinkót, a sárgarigót. A Caplon irányította egységek, s még néhány, nem menekültek vissza Luperbe. Aznap társzekereket fosztottak ki, barakkokra törtek rá. Ők voltak az utolsók, akik tehettek bármit a Marothanok ellen.

Nagyjából negyven-ötven embere lehetett a városon kívül. Pontosan nem tudta. Édeskevésnek tűnt Manca ki tudja, mekkora hadaival szemben, de a semminél több. Ahhoz épp elég, hogy portyázó, rabló-fosztogató akciók keretében ellehetetlenítsék a sereg gyors haladását, elvágják azt az utánpótlástól. Bízott benne, hogy ez kellőképp letöri a Marothanok mellé zsoldosként szegődöttek harci kedvét.

Mostanra úgy tűnt, lehet okuk a reményre. Málinkó tegnap tért vissza, átadta az üzenetet, ahogy a Nemesasszony kérte, s Caplon azóta minden bizonnyal nekilátott a feladat végrehajtásának. Híreket is hozott a kis énekesmadár: a vén boszorkány seregei még nincsenek úton, a vártnál lassabban érkeznek a gyülekezési pontra a hadtestek. Janca ennek hallatán fellélegzett.

Hát az Ősök is kegyesek hozzánk – gondolta akkor.

Azonban hiába csillant egy kis fénysugár számukra odakinn, nekik, védőknek nehezebb sors jutott. A városlakókon túl közel ötszáz menekülő falusi, valamint zsoldosai és törvényen kívülijei nagy része tartózkodott Luperben. Agis Roletin, a város elöljárója összeszámoltatta őket. Jócskán több, mint kétezer ember tartózkodott a falak közt. Az, hogy nem férnek el kényelmesen, a kisebbik gond, a harcosok javarésze úgyis a gyilokjárókon, barakkokban, őrtornyokban tengeti napjait. Ám az élelem fogasabb kérdés volt. A sáfár úgy vélte, ennyi ember a legszigorúbb beosztás mellett is legfeljebb egy további hétig bírja, míg elfogy minden s éhezni kezdenek. Luper gazdag város, de nem önellátó. A macskaköves utcákon nem terem gabona, nem hízik sertés.

Ez aggasztotta Jancát. Agisszal egybehangzóan döntöttek úgy, hogy azon nyomban elrendelik a takarékosságot. Minden élelmet begyűjtenek, s reggelente fejadagok formájában kapja meg mindenki az aznapi adagját. Drasztikus lépés, de jobb, mint döbbenten üdvözölni az éhezést. Így nyernek pár napot – hátha azalatt kiötlik, hogyan győzhetnek le egy tábornokot, aki sohase vallott még kudarcot.

– Asszonyom?

Az idős hölgy összerezzent. Olyannyira gondolataiba mélyedt, hogy elfeledkezett róla, hol van. Zavarát acélos tekintete mögé rejtette, úgy nézett körbe a haditanácsra összegyűlt zsoldoskapitányokon és luperi katonai vezetőkön. Próbált rájönni, ki szólította.

Szeme Kevin Rettweren akadt meg, a Seregély Egység kapitányán.

– Ismételje meg, kérem – mondta neki.

– Azt mondtam, hogy a Radoni Mészáros stratégiája garantálja a győzelmét. Vár, míg éhhalált halunk, s addigra a vén boszorka parancsol az Avilágban.

– Ezt eddig is sejtettük – bólintott a Nemesasszony. – Világos, hogy egyetlen esélyünk a kitörés. Kivitelezhető?

– Kockázatos lenne feladni az állásainkat – jegyezte meg a borzas szakállú luperi seregfőparancsnok, Teiten Quteifraig.

– Mekkora Hander serege? – firtatta Botthus Dorien, a Sárgarigó Egység kapitánya.

– Málinkó szerint két-háromszázra rúghat a számuk – felelt Janca. – Igyekeznek többnek láttatni magukat akképp, hogy szétszóródnak, de számszerűleg mi vagyunk fölényben. Ám nem feledkezhetünk el arról, hogy a sereg jelentékeny hányadát teszik ki az Anyámasszony Katonái.

Mindenki megborzongott. Élesen élt emlékeikben, mire képesek Manca elit harcosai. Sok faluban valamennyi egységet eltörölték a föld színéről. S közben közülük alig esett el egy tucat.

– Hány zsoldossal érhet fel egy olyan… akármi? – kérdezte idegesen Pörgekéz, a Sakál Egység kapitánya.

– Többel, mintsem megkockáztathatnánk egy frontális támadást – ingatta a fejét Agis Roletin. – Ne feledjék, hogy az itt-tartózkodók több, mint fele egyszerű falusi és városi lakos. Asszonyok, gyermekek, földműves parasztok… Nem lehet őket katonaként kezelni. Főleg ilyen baljós hírű ellenséggel szemben.

– Akkor hát nincs valódi létszámfölényünk – tárta szét a karját Dorien. – Nem támadhatunk, mert öngyilkosság lenne. Ugyanakkor a tétlenség is halálra ítél mindünket. Kínálkozik más megoldás? Jómagam kezdek kifogyni az ötletekből.

Szavait néma, feszült csend fogadta. Senki sem tudott mit mondani. Nem jutott eszükbe reális, ésszerű lehetőség. Szégyen, nem szégyen: stratégiai tudásuk eddig tartott. De bizarr módon ez csak a kisebb problémájuk volt. A nagyobb gondot az jelentette, hogy a falakon kívül Mistaria legzseniálisabb stratégája tervezte az elpusztításukat…

* * *

Nem csak a Nemesasszony és csatlósai tartottak haditanácsot abban az órában. A Lupert övező erdőség rejtekében felállított parancsnoki sátrában Gerjen Hander szintén esélyeit latolgatta a sereg többi tisztjével. Bár ez inkább volt eligazítás, mint tanácskozás.

– A taktika változatlan, uraim – kezdte a Radoni Mészáros. – Kiéheztetjük őket. Annyian zsúfolódtak össze odabenn, hogy előbb-utóbb elfogy az élelmük vagy felüti a fejét valami járvány. Gyengülésük már megkezdődött és rohamosan folytatódik minden percben, minden nap.

– És mennyi idő alatt győzhetünk így, uram? – kérdezte az egyik zsoldoskapitány.

– Egy-két hét legfeljebb. A bejutott Lopakodók jelentették, mennyi élelmük van. Miután az elfogy, pár napig még képesek lesznek ellenállást kifejteni, de utána…

– Akkor támadunk? – érdeklődött egy másik katonatiszt.

– Ó, nem. Erre számítanak. Készülnek rá. Mi vagyunk jelenleg előnyben: ők képtelenek hatékonyan ránk támadni. Miért adnánk fel a pozíciónkat? – gondolják ott benn. Így hát arra építik a stratégiájukat, hogy meglephessenek minket, mikor nagy diadalmámorban bemasíroznánk a holtnak hitt városba. Higgyék el, kellemetlen meglepetésben lenne részünk, ha csak egy feleolyan tapasztalt hadvezér van köztük, mint én.

Szavait csend fogadta. A tisztek kezdték megérteni észjárását.

– Nem várjuk hát meg, míg az éhségtől félholttá válnak – folytatta. – Támadunk, de nem katonákkal. Csapást mérünk rájuk, de nem az erődítéseikre. Ostrom alá vesszük őket, de nem a falakat.

– Nem egészen értem, uram – ráncolta a homlokát egy harmadik zsoldostiszt.

– Miért menekültek Luperbe? Mert félnek. Félnek tőlem, s az Anyámasszony Katonáitól. Ez nekünk kedvez: a rémült ember összezavarodik, nem gondolkodik észszerűen, könnyű célponttá válik. A bátorságukat kell romba döntenünk. Ha eddig féltek, azt akarom, hogy ezentúl rettegjenek.

– A Lopakodók? – gyúlt világosság az egyik katona szemében, s Gerjen hátborzongató vigyorral bólintott:

– Bizony. Nincs annál rémisztőbb, mintha a biztonságosnak hitt menedékében sújt le a katasztrófa. Vár a Lopakodókra egy kis feladat. Holnapra garantáltan mindenki rettegni fog Luperben. És akkor, amikor a káosz és zűrzavar a tetőfokára hág, támadni fogunk.

Harmadik fejezet

Térkép és iránytű

– Ha minden igaz, északkelet felé kell továbbmennünk – mormolta a térképet és iránytűjét mustráló Patrik. – Vagyis… erre!

Mistariában jártak, kicsit északra a Meredély-hegységtől. Három napja voltak úton: Roland, Alex, Kristóf, Márk, Jani, Corvin, Máté, Levin, Raven, Corax, a farkasok és ő. Három monoton napja.

Miután sikeresen megszöktek Kelepcéből és Kristóf szüleinél (vagyis nevelőszüleinél – emlékeztette magát Patrik) kötöttek ki, úgy határoztak, muszáj pár napot pihenniük. Az elsőt végigaludták, csak enni keltek föl. Nem beszéltek Mistariáról, a történtekről, mindarról, amit megtudtak s amit tenniük kell. A második nap reggelén láttak neki megvitatni a továbbiakat. Hogy találják meg Isten Kardját, s a Háromvérű Fiút, mielőtt a Marothanok káoszba taszítják az Avilágot?

Első ötletük az volt, hogy minden szükséges élelmet és felszerelést beszereznek az Evilágban, majd a térkép jelzéseit követve megkeresik a legendás fegyvert s használóját. Akadt azonban egy bökkenő: az Ezermester ajándéka aprólékos gonddal ábrázolta valamennyi mistariai tájat, ám se jelölés, se útvonal nem szerepelt rajta. Nem derült ki, merre kéne menniük.

Tervük kishíján derékba tört, de Patrik nem adta fel egykönnyen. Hosszasan tanulmányozta, bogarászta a térképet, révkomba bocsátkozva kérte az Ősök segítségét, míg jó félnapos töprengés után észrevett egy mintát: minden nevet feketével írtak a Meredély-hegységét kivéve, ami kékkel szerepelt. Apró nyom volt, de az egyetlen. S elég volt arra, hogy reményt adjon: összeszedtek mindent, ami szükséges és útnak indultak.

Áron és Anikó nehezen engedték el Kristófot, s a fiú se volt biztos benne, hogy képes most egy ilyen fontos küldetésre. Zavart volt, testileg-lelkileg meggyötört. De Roland meggyőzte őket, hogy muszáj útra kelniük, s a szőke fiúnak is velük kell tartania. Együtt kezdték el, s együtt is kell befejezniük. Főleg, hogy Kristóf ilyen mélyen kötődik Mistariához…

A két (nevelő)szülő végül könnyek közt beleegyezett, s Kristóf se hőzöngött a döntés ellen. Márk, Jani és Patrik csak hazatelefonáltak, hogy tovább maradnak kempingezni, nem tudják, meddig. Hosszabb-rövidebb perlekedés után végül szabad utat kaptak, de sejtették, lesz ennek még böjtje.

– Szipusország megér egy hét szobafogságot – vont vállat Márk, mikor letette a telefont félórás kitartó vita után.

Maradt azonban egy nyitott kérdés: Máté. A sokk, amit átélt, megbénította. Gépiesen evett, szeme a semmibe révedt, ha épp nem lázálmok gyötörték, amelyekből általában sikoltozva ébredt. Borzalmas állapotban volt, de tudták, nem hagyhatják itt. Egy evilági kórházban nem tudnának vele mit kezdeni, s a Lendvay-házaspárra se bízhatták. Ugyanakkor igencsak hátráltatná őket, ha magukkal viszik. Rövid tanakodás után végül mégis emellett döntöttek, abban a halovány reményben bízva, hogy találnak útközben valakit, aki képes meggyógyítani.

Ameddig lehetett, az Evilágban haladtak Márk robogóján – gyorsabb volt és biztonságosabb. Csak a Zemplén szívébe érve öltöttek avilági ruhát (akinek kellett), s kerestek átjárót. Rövidesen rábukkantak egy megfelelő méretű résre, s Mistariába léptek. Patrik erősen remélte, hogy a térkép itt új nyomot fed fel nekik.

Így lett: a Meredély-hegység neve feketére váltott, s a valamivel felette szereplő Galamb Királyság felirat sötétkékre. Rövidesen megértették: a mágikus tárgy lépésről lépésre vezeti őket, mindig megjelölve a következő támpontot. Ennek tudatában magabiztosabban folytatták útjukat az Avilágban.

Hegyeken és völgyeken, erdőkön és mezőkön vágtak át, a térkép és egy iránytű segítségével navigáltak. Ma várt rájuk a harmadik avilági éj – s már nem volt messze.

– Bátorkodom megjegyezni ifjú táltos, hogy az általad mutatott irányban bozót és muhar van csupán, míg attól alig pár ölnyire egy helyes kis döngölt földút kanyarog nagyjából ugyanarra – jegyezte meg epésen Levin. – Ne nehezítsük meg a dolgunkat, azt mondom.

Patrik hátrafordult. A garabonciás, aki újonnan négy varkocsba fogva hordta hosszú haját, karba tett kézzel, türelmetlenül nézte. Bár az Ezermester kérésére úgy döntött, segít nekik a Kard kere-sésében, egyelőre nehezére esett beilleszkednie közéjük. Ennek több oka volt. Egyrészt nem tudtak róla semmit azon kívül, amit a dolgozószobájában mesélt magáról. Az se segített a zökkenőmentes csapatmunkában, hogy vezető egyéniségként rendre a csapat élére akart állni. És Corvinnal se békült ki; csak úgy szikrázott köztük a feszültség. A fiú ezért igyekezett nyugodtan válaszolni neki:

– Való igaz, viszont jelenleg a „nagyjából ugyanarra” nem elég. Pontosan kell követnünk a térkép utasításait.

– Különben se hinném, hogy a galambok egy út mentén emelték volna a királyságukat – jegyezte meg Roland. – És nekünk se szerencsés olyan helyen csámborognunk, ahol megláthatnak minket. Evilágiak és körözött bűnözők… Hajdúk lihegnének utánunk.

Levin morgott valamit, de elindult a Patrik által jelzett irányba a többiekkel együtt. Alex az ifjú táltos mellé lépve megveregette a vállát és rákacsintott.

– Rá se ránts – mondta. – Megnyugszik majd a kis duzzogós.

A tengerzöld szemű fiú elmosolyodott. Egyre jobban kedvelte a rebellis, öntörvényű srácot. Kezdetben nagyon bárdolatlanul és lekezelőn viselkedett velük, ám az együtt töltött idő őt is megváltoztatta. Helyén volt a szíve, főleg bajtársai kapcsán – s őket jól láthatóan azzá fogadta.

Patrik már nagyon várta a napnyugtát, hogy pihenhessen. Nem csak az egész napos menetelés fárasztotta le. Mióta legyőzte Kelepcében a sárkányt, Wlottenill rendszeresen felvette vele a kapcsolatot révkomban vagy álmában, hogy tanítsa. Át akarta adni neki minden fontos tudását, hogy a fiú képes legyen használni nem mindennapi képességeit. Szavakat tanított neki az Ősök Nyelvén, melyekkel képes erőt kérni és varázsolni; megismertette vele a rovásjeleket, melyekkel mágikus tárgyakat alkothat; elmondta neki a legfőbb gyógynövények nevét, lelőhelyét, felhasználási módját; beavatta bűvigékbe, főzetek elkészítésébe, a nyomolvasás titkaiba – mindössze pár nap és éjszaka alatt. Nem csoda, hogy a fiú teljesen kimerült. Feje folyamatosan zsongott a temérdek információtól, amire most rákontráztak a hosszú gyaloglástól sajgó lábai és éhesen korgó hasa. Úgy vélte, nincs igazán értelme továbbmenni.

– Mi lenne, ha itt táboroznánk le éjszakára? – kérdezte.

– Jó terep – tapintotta meg a földet Roland. – Puha a talaj, látom a vadak nyomát, s akad fa is. Szerintem megfelel.

– Akkor vadászok, gallygyűjtők, tűzgyújtók, munkára! – kurjantott Alex. – De szaporán!

– Mikor valaki legutóbb sürgetett… – kezdte Márk megjátszott fenyegetéssel, de az ifjú betyár vigyorogva letorkolta:

– Annak a valakinek volt csőre töltött pisztolya?

– Puszilom anyukádat – felelte vidáman a vörös fiú egy nemzetközileg egyezményes jelentéssel bíró kézjelzés kíséretében.

Patrik elmosolyodott. Alig több, mint egy hete egy ehhez hasonló „beszélgetés” garantáltan verekedésbe torkollt volna. Most azonban nem több békés, baráti csipkelődésnél. Valami megváltozott köztük: csapattá forrtak.

Negyedik fejezet

A kém jelentése

A jó csapatmunka alapja a feladatmegosztás. Náluk se volt másképp: Roland és a farkasok vadásztak, Kristóf, Patrik, Márk, Jani és Alex tűzifát gyűjtöttek, s felváltva őrizték a magatehetetlen Mátét, Levin és Corvin (egymástól a lehető legmesszebb) képességeiket bevetve igyekeztek minél kedvezőbbé formálni az időjárást, a hollótestvérek pedig a magasból figyelték, nem közeledik-e bármi gyanús. Csak akkor kezdtek bele mindebbe, ha az adott nap már nem haladtak tovább.

A kém úgy vélte, így könnyedén jelenthet minden nap úrnőjének. Csak megvárja, míg mindenki elindul a dolgára, s utána nem zavarják meg. Ám valakinek rendre arrafelé vitt az útja. Elindulásuk óta nem beszélt Mancával, s tudta, a vénséges boszorkány dühös lesz. Attól pedig az Ősök óvják meg!

Úgy tűnt, végre lesz egy kis nyugta. Alaposan körülnézett, hallgatózott egy darabig, s mikor konstatálta, tiszta a terep, felkapaszkodott egy öreg, terebélyes tölgyre s a lombok rejtekében előhúzta a gondosan elrejtett lándzsás-sárkányos ezüstmedált.

Rég elege volt az egészből. Sose kedvelte a Marothanokat, s mióta a szolgájukká tették, megvetése és haragja fokozódott. Titkon bízott benne, hogy Rolandék elérik céljukat – ő is jól járna. Ám amíg ez nem következik be, tehetetlen. Ha Manca megneszeli akár az árulás gondolatát, borzalmas kínok közt végez vele.

Markába zárta az ékszert és lehunyta a szemét. A medál felhevült, s szemhéjának sötétjét messze űzte a révkom-tér aranyszínű derengése. Rögtön szólította Mancát:

– Itt vagyok, úrnőm!

Rövid, baljós csöndet követően érkezett a felelet:

– Hát élsz, hű szolgám? Kezdtem azt hinni, hogy meghaltál vagy nyakon csíptek.

– Élek, élek. S nem lepleződtem le, csak…

– Ezt fejezd be – állította le. – Tudod, hogy nem állhatom a kifogásokat. Minden mondat a „csak” és a „de” után romlik el. Hidegen hagy a mellébeszélés. Nem teljesítetted a parancsomat.

– De úrnőm…

– Még egy de, és ezúttal varasbékává változtatlak! Hogy hangzott a parancsom?

– Minden nap pontosan jelentsem a farkasfattyú tartózkodási helyét – felelt beletörődve.

– No, hát emlékszel? Egyetértünk, hogy nem így cselekedtél?

– Igen, úrnőm.

– Pompás. És mit ígértem arra az esetre, ha nem teljesíted a parancsaimat?

– Halált, úrnőm.

– Bizony. Mégpedig kínhalált. Tudod, miért? Mert egyedül a te jelentéseiden múlik, hogy a vadászaim elvégzik-e végre azt a feladatot, amibe Donato eddig kétszer bukott bele. Ha miattad menekül meg a farkasfattyú, az Ősökre esküszöm, elevenen megnyúzlak és sarut készíttetek a bőrödből, amit aztán a lábadra adok. Világosan fogalmaztam?

– Igen, úrnőm…

– Helyes. Most pedig beszélj!

– A Meredély-hegységben vannak és a Galamb Királyság felé tartanak. A térkép, amiről beszéltem múltkor, lépésről lépésre vezeti őket Isten Kardjához.

– Ha létezik egyáltalán – mormogta Manca. – Nem sokat adok a regékre. Mindenesetre biztonságosabb mielőbb hidegre tenni őket, nehogy akár véletlenül találjanak bármit… Más ezen kívül?

A kém nagyot nyelt. Akadt egy fontos apróság, amit már korábban el kellett volna mondania neki; amint megtudta. Mégse vitte rá a lélek. De talán most még…

– Semmi, úrnőm – felelte.

– Nos, rendben. Ma útnak eresztem a vadászokat. Mostantól tartsd magad a mindennapi pontos helyzetjelentéshez. És légy óvatos, nehogy véletlenül téged is prédának nézzenek.

Ezzel Manca kilépett, hangja elhalt. A kém borzongva nyitotta fel a szemét.

Légy óvatos, nehogy téged is prédának nézzenek…

Nem számolta, hányszor fenyegette meg a vén boszorkány. De minden alkalommal görcsbe rándult a gyomra. S ezek a vadászok… Nem tudott róluk sokat, de semmi jóra nem számított.

Léptek nesze ütötte meg a fülét. Összerezzent, s gyorsan a fa ágához simult; igyekezett a lombok közé olvadni. Óvatosan lesandított. Három farkas haladt el alatta, zsákmánnyal a szájukban. Egyikük, egy fehér bundás félfülű hirtelen megtorpant és gyanakodva szagolt a levegőbe.

– Lupa, gyere már! Várják a húst! – kiáltott rá egyik társa.

– Emberszagot érzek. Valaki járt itt.

– No és? Emberekkel utazunk, ez csak természetes.

– Valami akkor se stimmel, Portyász. A fél fülemet elvesztettem, de az ösztöneim még a régiek.

Végül továbbmentek. A kém halkan fellélegzett. Megúszta a lelepleződést. De vajon legközelebb is ekkora szerencséje lesz?

Ötödik fejezet

A legveszélyesebb játszma

A hajdú kellemeset csalódott a Kiskakas Krajcárjához címzett kocsmában. Egy szűkös, levegőtlen helyiségre számított, ahol vastagon ül a dohányfüst és az olcsó ital szaga, az asztaloknál pedig gyanús alakok méregetik egymást. Ehelyett egy tágas, tiszta helyiség fogadta. Ugyan az asztalok és székek zsúfoltan álltak, de kényelmes utat hagytak az ajtó s a söntés közt. Vendég is csak egy akadt épp, egy öregember, aki az egyik sarokban kuporogva szopogatott egy pohár bort, s láthatóan nem törődött a külvilággal. A csapos, egy köpcös férfi, fütyörészve törölgette a poharakat, s a betérő új vendéget biccentéssel köszöntötte.

– Szolgálhatok valamivel, uram? – kérdezte.

– Hideg vízzel és némi szóbeszéddel.

A vaskos fickó a pult elé helyezett székekre mutatott:

– Foglaljon helyet! Mindjárt hozom.

A hajdú biccentett, és a söntéshez lépve helyet foglalt. Kisvártatva megkapta a rendelt italt. Komótosan kortyolt bele, időt hagyott magának, hogy rendezze gondolatait. Okosan akarta feltenni kérdéseit.

– Hogy hívják? – kezdte meg a beszélgetést.

– Jazon Siemerren a nevem, de mindenki Jaznak szólít – dörmögte továbbra is a poharakat, korsókat törölgetve.

– És ki a tulajdonosa ennek a helyre kis kocsmának?

– Jómagam, uram.

– Tényleg? – lepődött meg a hajdú. – Egymaga visz a vállán mindent?

– Úgy valahogy.

– Dolgos ember lehet. És elfoglalt.

– Tennivaló akad mindig.

A hajdú újfent ivott egy kortyot, s utána folytatta:

– Azért nagy elfoglaltságában van ideje megfigyelni, meghallgatni, mi történik a környéken?

– Egy kocsmába előbb-utóbb minden hír eljut – vont vállat a csapos.

– Pompás. Magam is így sejtettem, azért kerestem fel ezt az ivót. Akad pár kérdésem az itteni eseményekkel kapcsolatban.

– Milyen eseményekre gondol?

– Amolyan betyáros eseményekre. Különösképp azokra, amik egy bizonyos Betyár Alex nevű suhanchoz köthetők.

A név hallatán Jaz megdermedt. Tekintetéből zavar és aggodalom sütött. A hajdú rezzenéstelen arccal, de elégedetten nyugtázta.

Tud valamit – gondolta. Ismét ivott egy kortyot, majd közelebb hajolt hozzá:

– Legyünk barátok, Jaz. Mondja el bátran, mit tud arról a fiúról, akkor is, ha köze van magához. Nem maga kell nekem, hanem a Kölyök. Maga, tett akármit, élheti tovább az életét. Távozásom előtt elfelejtem a nevét. Mire a falut elhagyom, a kocsmáéra se emlékszem többé. Capitrexbe visszatérve pedig nem tartom már fontosnak megemlíteni a jelentésben, hogy mely faluból szereztem az értesüléseimet. Senki nem fog tudni önről semmit, nem érheti vész.

Jaz egy pillanatig hezitált, majd nagyot sóhajtott.

– Betyár Alex igen sajátos hírnévre tett szert a környéken már jóval azelőtt, hogy kitört volna a ribillió a Merten-birtok kirablása kapcsán – kezdte. – A betyárok öntörvényűek, de ő különösen. Lobbanékony, ám a haragját nagyon… hogy is mondjam, kifinomult módon vezeti le. Ó, és bosszúálló természetű. Nem riad vissza a gyilkosságtól se.

– Utóbbit én is tudtam, elvégre jól ismerem a rablógyilkosság körülményeit.

– Félek, annyira jól talán mégse. Van egy-két furcsaság azzal kapcsolatban, amiről nem esett szó a Kismadárban.

– Például? – vonta fel a szemöldökét a hajdú.

– Mertenék aznap reggel nálam iddogáltak, s Betyár Alex pár asztalra ült tőlük. Ha a fiú tör be és ezzel a két testvér tisztában van, én mondom, itt helyben agyoncsapják.

– Mond valamit.

– Közölték azt is, hogy amíg nem olvasták a Kismadarat, fel sem merült bennük, hogy a kölök tette. Látták az elkövetőt: magas fickó volt, magasabb egy serdülő ifjúnál. Az okozott kárról is jócskán túlzott az újság.

– Ez különös – vonta össze a szemöldökét a hajdú. – Akkor ki tett ellene feljelentést?

– Az egyik szolga. De ezek után nem vagyok biztos benne – jegyezte meg Jaz.

A hajdúnak nem tetszett a dolgok állása. Lehet, hogy a Kölyök ártatlan? Akkor feleslegesen üldözi és értelmetlenné válik minden… minden, amit…

Ha olyan ártatlan lenne, betört volna a Malmocskába? – dörrent rá egy hang a fejében. S különben mire adsz többet: szóbeszédre vagy tényekre?

A Kismadár tényei ugyanezen szóbeszéden alapulnak…

De az tény, hogy a Malmocskában is bajt kevert. Úgyszintén tény, hogy betyár. Vagyis bitang. Ellenség.

A hajdú keze megfeszült a poharán.

– Mindkettőnk szerencséjére nem azt kell eldöntsük, mi igaz és mi nem – folytatta. – Az a bírók dolga.

– Ez így van.

– Annyit áruljon még el, mikor látta utoljára?

– Lássuk csak – töprengett el Jaz. – Másfél-két hete nagyjából. Újkenyér havának elején. Amikor belekerült a Kismadárba. Másnap híre-hamva se volt.

– Lehetségesnek tartja, hogy továbbra is itt bujkál, esetleg visszatért ide?

– Könnyen lehet. A betyárok megérik a pénzüket, de egymásért tűzbe mennének. Védik az övéiket. Valószínűleg ők rejtegetik, ha nem a Holló Királyságban keresett menedéket.

– Ami igencsak megnehezítené a dolgokat – dörmögte a hajdú, majd hangosabban szólt a kocsmároshoz. – És merre van a rejtekhelyük?

– Pontosan nem tudom. Benn az erdőben. Régen állt ott valami tanya vagy egy erdőkerülő vityillója. A falutól dél-délkeletre, azt hiszem. Nem hiszem, hogy könnyű lenne megtalálni és ha vannak ott betyárok…

– Az már az én problémám – jegyezte meg a hajdú, majd felhörpintette a maradék vizet. – Köszönöm a segítségét, Jaz! Mivel tartozom?

– Három ezüst.

– Fogja – nyújtott át két gyémánt félkrajcárt a meglepett kocsmárosnak. – Maga segítőkész ember. Hadd biztosítsam ezzel is a jóindulatomról.

– Köszönöm, uram!

A hajdú elégedetten állt föl és hagyta el a kocsmát. Úgy érezte, szorul a hurok a Kölyök nyaka körül.

* * *

Alig csapódott be a kocsmaajtó a hajdú mögött, az egyik árnyékba burkolódzó sarokból valaki mély, medvebrummogásszerű hangon szólította meg Jazt:

– Segített egy hajdúnak.

A kocsmáros szíve bukfencet vetett. Ijedten kémlelt körbe. Azt hitte, rajta és az ivóhelyiség részének tekinthető Bús Berten kívül senki sincs itt. Ám ahogy körbenézett, megakadt a szeme a szinte az árnyak közé olvadó borzas szakállú, nagydarab férfin. Ekkora ember hogy marad észrevétlen? – gondolta döbbenten. Meglepettsége rémületbe csapott, mikor meglátta öltözékét, és rájött, egy betyárral van dolga.

– Mióta van itt? – kérdezte zaklatottan. Kezdte megbánni, hogy beszélt arról a suhancról. Ez itt nyilvánvalóan jóbarátja…

– Elég ideje ahhoz, hogy mindent halljak, amit beszéltek.

– Ha mindent hallott, azt is tudja, muszáj volt.

– Viszonyítás kérdése. Bár valóban lehet burkolt fenyegetésnek venni a nyájas szavait…

– De hogyan…?

– Ne kérdezze! Az a dolgom, hogy halljak és tudjak.

– Meg fog ölni? Azért, amit tettem?

– Nem. A betyárbecsület tiltja, hogy ártatlanokkal végezzek. De sajnos egyes társaim hajlamosak szabadabban értelmezni az ártatlanság fogalmát. Jobban teszi, ha a jövőben óvatosabb lesz. S még jobban, ha nem keveredik bele a nagykutyák játszmáiba. Annál nincs veszélyesebb. Olyan, mint egy nora: rád telepszik, s többé nem ereszt. Nincs belőle kiút. Higgyen nekem, tapasztalatból mondom.

– Akkor mit tanácsol, mit tegyek? – kérdezte halkan a csapos.

– Ha hosszú életet akar, semmit. Senki se él tovább a vakoknál, süketeknél, némáknál és tudatlanoknál. Legyen olyan, mint ők! Ne lásson, ne halljon, ne beszéljen, ne kérdezzen! Éljen egyszerű, falusi kocsmárosként, Jaz Siemerren, s akkor elkerülik a sötét fellegek.

A férfi biccentett. Értett a szóból. A söröshordóhoz lépett, s csordultig töltött egy korsót, majd komótos léptekkel a betyárhoz battyogott.

– Mindig hálásan fogadom a bölcs tanácsokat – nyújtotta át az italt.

– Sose utasítom vissza a jószívvel adott ajándékot – vette el a betyár. Elsőízben nézett a szemébe. Sötétzöld írisze bölcsességet, élettapasztalatot és magabiztosságot tükrözött.

A betyár egy húzásra fölhajtotta az aranyszín nedűt, letörölte a fehér habot szakálláról, s visszaadta a korsót Jaznak.

– Az Ősök vigyázzák lépteit! – nyújtott kezet.

– A magáéit is! – rázta meg a kocsmáros.

A szakállas betyár távozott. Jaznak csak később, mikor az asztalokat törölgette jutott eszébe, hogy egyik szokatlan vendége nevét se kérdezte meg.

Annyi baj legyen – gondolta. A tudatlanok úgyis tovább élnek.

Neki pedig esze ágában se volt meghalni.

* * *

Olyan furcsa az Evilág. Az emberek különös ruhákat hordanak, az utakon zajos és színes, maguktól guruló fémszekerek, s mindent áthat valami borzalmas füstszag…

Persze tudja, az Álca miatt most ők is ugyanilyennek testszenek; közéjük olvadnak. De nem érzi magát ettől eviláginak. Mielőbb haza akar térni.

Elérték a települést, ahol a Mistariáról tudó evilági papok egyike él. Gödöllő. Megkeresik a templomot, a pap elvégzi a szertartást, majd visszatérnek az otthonukba.

Reményei azonban nem váltak valóra.

Hatodik fejezet

Az esküt meg kell tartani

Rejtetthelyet általában természetellenes csönd ülte meg. Mancán, a várőrségen és pár szolgán kívül senki se tartózkodott ott. Az öreg boszorkány szerette a nyugalmat, s nem akarta sokakkal megosztani, hol fekszik titkos erődítménye. Ám azon az Újkenyér havi napon fájdalmas és elkeseredett kiáltásokat, nyögéseket és halálsikolyokat visszhangoztak a falak. Az alagsorból jöttek.

A ritkásan megvilágított, nyirkos kazamaták javarészt üresen álltak; az a pár hordó és zsák, ami a csekély várnép ellátásához szükséges ételt s italt tartalmazta, alig foglalt helyet. Akadtak viszont ezek helyett erős fém csapóajtóval fedett sötét vermek, melyek mélyéből időnként fojtott morgás és vadállati üvöltés harsant. Egy-két csapóajtó most nyitva állt, tátongott a feneketlennek tűnő mélység. Az egyik mellett egy alak térdelt, körülötte a kő csupa vér. Sötétzöld zekét viselt, melyhez csuklya is tartozott – ezt arcába húzta. Egyik keze hiányzott, helyén egy sínben csúszó, éles tőr; a másikban súlyos vadászkés. Arcát sebhelyek, égésnyomok csúfították el, a legszembetűnőbb négy karomnyom volt, melyek miatt bal szemére megvakult. Egy összetört, gyönge nyomoréknak tűnt, de tombolt benne a düh és a bosszúvágy, s ez erőt adott neki. Igen. Bármily gyengének látszott, Donato Marothan veszedelmesebb volt, mint valaha.

– Kérem… uram! Kérem, ne tegye! – zihálta rettegve egy zsoldoskatona. A férfi a nagyúr előtt feküdt a vérmocskos kövön magatehetetlenül, összekötözött végtagokkal. Donato fölé hajolt, ám nem őt nézte; elgondolkodva, már-már csodálattal szemlélte és simogatta vértől vörös tőreit.

– Mi a becsületes ember legfőbb ismérve, katona? – kérdezte több momentum hallgatás után. A halálra rémült és összezavarodott zsoldos hebegett-habogott:

– Nem… nem tudom… Talán, hogy tartja az adott szavát?

– Remekül látja a lényeget! A szószegés a becstelenség szülőanyja. Rút és álságos féreg. Egyetért?

– Igen, uram!

– És mit gondol, ha nem élőlénynek tesz ígéretet valaki, hanem holt Őseinknek, azt meg lehet szegni becstelenség nélkül?

– Nem… Nem, uram. Az már eskü… Ki esküjét megmásítja, átkozottá válik.

– Nagyon okos ember maga, katona. Már csak arra lennék kíváncsi, az emlékezőtehetsége is ilyen kiváló-e. A társai ugyanis mintha elfelejtették volna mi törtét nagyjából egy héttel ezelőtt… Maga emlékszik?

– Nagyjából egy héttel… Akkor… voltunk Kelepcében… és…

– És én megesküdtem az Ősökre, hogy sárkányeledellé aprítom magukat, ha akár egy is megszökik az ellenségeim közül. Így volt?

– Így… uram… de…

– Pszt, semmi de! Esküt tettem az Ősökre. Bizonyos feltételektől tettem függővé a halálukat. Fennálnak a feltételek?

A katona nem tudott felelni. Egész teste remegett, szemével irgalomért könyörgött. Donatót hidegen hagyta. Hosszú, de nem halálos vágást ejtett a katona mellkasán. Az felnyögött.

– Azt kérdeztem, fennálnak az általam említett feltételek? – kérdezte ugyanolyan szenvtelenül, mint eddig.

– Igen… igen, uram – zihálta a zsoldos. A halálra készült. Donato megjátszott fájdalommal mosolyodott el s tehetetlenséget mímelve tárta szét karját.

– Ez roppant szomorú. Az Ősökre tett esküt meg kell tartani, különben becstelenné s átkozottá válok. Azt pedig egyikünk se akarja, ugye?

A katona ismét csak hallgatott, Donato pedig lesújtott. Ezúttal az arcára.

– Ugye? – sziszegte.

– Nem… uram.

– Helyes. Nyolccal már végeztem közületek. Ha nem visongsz túl sokat, talán neked lesz a leggyorsabb és legkíméletesebb halálod.

Donato szúrt. A zsoldos üvöltött.

* * *

Azt tartják, mindenhez hozzá lehet szokni, csak idő kell. Harald Marothan azonban úgy érezte, ezt az esztelen mészárlást soha nem lenne képes megszokni, de elviselni is nehezen.

A hetedik zsoldos lecitálása és kínkeserves haláltusájának végighallgatása után nem bírta tovább. Úgy döntött, lemegy Donatóhoz és megpróbálja rávenni, hagyja abba. Bántotta a fülét az ártatlanok szenvedése…

És azok az ártatlanok nem nyomasztanak, akiket elárultál? – súgta egy hang a fejében. Az egykori sámán összerezzent, s nem a kazamaták hűvösségétől. Áruló… Ez lett belőle. Nem akart közel kerülni a csordásfarkas kis csapatához. A visszautat jelentették anyja kegyeibe és a Marothan-fészekbe. De azóta, hogy elvált tőlük Kelepcében, számtalanszor fogta el a kétely. Nem azon őrlődött, erkölcsösen döntött-e. Pontosan tudta, hogy hitvány féregként viselkedett. Az mardosta, hogy megérte-e eldobnia a bimbódzó barátságokat egy olyan család bocsánatáért, aki nemhogy szeretni, de elfogadni se kívánja igazán?

A család minden – dorgálta magát némán. Az emberek jönnek-mennek, lesik a hasznukat, olykor elárulnak, de a vér sose tagadja meg a vért. Ha szeretetet nem is, de jövőt ad.

Újabb sikoly rázta fel tépelődéséből. Oly hosszúra nyúlt a csend, miután a hetedik zsoldos jajveszékelése elhalt, hogy azt gondolta, Donato befejezte. De tévedett. A megcsonkított, sebhelyes férfi tovább gyötörte embereit.

A nyirkos alagsor sötétjébe burkoltan már nem tűnt olyan jó ötletnek a hirtelen haragú, s nyilvánvalóan az őrület felé tartó rokonát bármire rávenni. De nem akart gyáván elfutni, mint oly sokszor tette.

Mikor megpillantotta a földön térdelő Donatót, immár biztosra vette, hogy a férfi elméje rövidesen teljesen elborul. Körülötte hatalmas, alvadó vértócsa, előtte egy utolsókat rúgó, halkan hörgő zsoldos csúnya sebekkel. Rokona halkan dúdolt, miközben késeiben nézte tükörképét, s időnként megvágta áldozatát. S mint mindig, most is körbelengte a tömény, fullasztó illatszerfelhő.

Harald kishíján öklendezni kezdett. Sok mindenre felkészült; erre nem. Önkéntelenül bukott ki belőle:

– Manca tud arról, hogy a haderejét irtod?

Donato megmerevedett. Lassan, ráérősen fordult látogatója felé. Leplezetlen undorral és megvetéssel mérte végig.

– Ezek alkalmatlanok lettek volna bármilyen feladatra – szólt metsző hangon. – Néhány ősökverte kölköt és koszos farkast nem bírtak nyakon csípni. Az ilyen legfeljebb sárkányéteknek jó.

A kés ismét megvillant. Harald elfordította a fejét.

– Gyenge a gyomrod? – kacagott hátborzongatóan Donato. – Volt idő, mikor a te utadat is holttestek szegélyezték.

– De én sose öltem kedvtelésből! – csattant fel Harald.

– Persze, te azért végeztél sokakkal, mert ügyetlen és ostoba vagy. Sokkal jobb, tényleg.

– Ha van színe a szívnek, a tiéd biztosan szurokfekete.

– Vigyázz, mit mondasz, vén hóbortos! – sziszegte fiatal rokona. – Emlékezz, ott helyben kivégezhettelek volna Kelepcében, de megkíméltem a rongyos életed! Úgy nyíttál, mint egy kivert korcs, hogy visszakönyörögd magad drága dédanyám kegyeibe. S hiába adott neked esélyt, továbbra se bízom benned. Szerintem meglágyítottak azok a rotrem degák. Mi van, ha velük vagy igazából? Mi van, ha el akarod árulni a véred?

– Soha nem tenném! Bennem van becsület…

Donato hangosan, kéjesen vihogott fel. Harald biztosra vette, a veszett sakál ad ki ilyen hangot.

– Becsület… Mekkora ökör vagy! Dédanyám kitagadott téged, s átokkal sújtott. Nem vagy többé Marothan. Gyökértelen vagy, nem tartozol közénk. Újrakezdhetted volna a szerencsétlen, ócska életed, de ehelyett sírtál-ríttál éveken át, mint egy hascsikarásos csecsemő, hogy fogadjunk vissza. Magadat megalázva a porban csúsztál a kegyeinkért, s ha bármelyikünk szemközt köpött, te hálásan csókoltad meg érte lába nyomát. Nálad szánalmasabb embert nem láttam még, Harald.

A férfi körül forgott a világ. Donato az elevenébe talált, s ezt ő is tudta. Látszott az önelégült vigyorán.

– Különben mit keresel itt, korcs eb? A gazdád nem vadászni küldött?

– Még… nem kell indulnom, mert nem tud… – itt elakadt. Rájött, minden szavával csak magát alacsonyítja, Donatót igazolja. Nem képes önállóan dönteni, cselekedni, élni; minden tettére Manca árnyéka vetül. Donato szíve fekete. De az övé? Olyan színű, amilyet anyja parancsol.

A volt sámán nem bírta tovább. Sarkon fordult. Donato kacagása sokáig kísérte.

Hetedik fejezet

Testvérek

Kristóf rosszul aludt. Hánykolódott, nyögdécselt. Lidérces álom gyötörte.

A szobájában fekszik. Olvas. Kinn már az éj árnyai rég lehulltak, de idebenn megnyugtató fényt ad a lámpa. Vagy mégsem?

Kihuny a világosság, sötétség öleli körül. Vakon, rémülten tapogatózik. Legbelül érzi, ezt már átélte egyszer, de ha beleszakad se jut eszébe, mikor. Valaki megragadja. Segítségért kiáltana, de nem jön ki hang a torkán. Vagy csak nem érdekli a szüleit, hogy…?

Nem is a szüleim – hasít belé a felismerés. Az igazi családja szénné égett tizenhat évvel ezelőtt. Eddigi élete egy ordas nagy hazugság volt. Nem számít két idegennek, él-e, hal-e. Na és a barátai? Ó, egy pillanat, mit mondott? „Ha három napig nem jelentkezem, keress meg!” Késő bánat…

A sötétség örvényként rántja magával, s változik az álomkép. Súlyos láncok által megbéklyózva térdepel egy hegycsúcson. Nem bír mozdulni, keze zsibbad, feje lóg, az alatta elterülő kietlen, sziklás tájat nézi. Barátai közelednek: Patrik, Márk, Jani, Roland, a farkasok; valamint a számára még jószerivel idegen Alex, Levin és Corvin. Jönnek, hogy ismét megmentsék, de belül baljós előérzet mardossa. Valami rossz fog történni, biztos benne.

Így lesz: az önjelölt hősök nem jutnak messzire, sárkányos-lándzsás vértbe öltözött katonák rontanak elő a sziklák közül, s pillanatok alatt végeznek velük. Megölték a barátait. Egyedül maradt.

Tehetetlen kínjában felordít s könnyekben tör ki. Tompán hallja csak, hogy valaki mögé settenkedik. Fullasztó illatszerszag tölti be hirtelen a levegőt. Köhögnie kell. Selymes, gúnytól csöpögő hang suttog a fülébe:

– Nincsen családod. Nincsenek barátaid. Nincs senkid se. Vesztettél, filu nu eg. Gyötrő lehet azzal a tudattal meghalni, hogy te okoztad ezt az egész tragédiát.

Hideg acél mar a torkába, a kés mélyre szánt. Forró vére lüktetve tör elő. Sikolt. Hörög. Gurgulázik. Lassan minden elsötétül, érzékei eltompulnak. Kivéve két nem enyhülő kínt: a torkán égő vágást és szíve zaklatott sajgását.

* * *

Kristóf izzadságtól csatakosan, zihálva riadt fel. Forgott körülötte a világ, szíve hangosan dübörgött. Ösztönösen nyakához kapott. Ugyan nem érzett heget, nyílt vágást, mégse tudott megnyugodni. Sokkolta az álom.

Kábán föltápászkodott. Ki akarta szellőztetni a fejét. Lassan, vigyázva, nehogy felébressze a többieket, elindult egy patakhoz, amit még tűzifa-gyűjtés közben talált. Hátha a hideg víz segít.

Ügyetlenül botorkált a sötétben. Mintha a természet is ellen fordult volna; minden kő és gyökér az útját állta, ágak karistolták arcát, csalán csípte csupasz lábát, bokrok horzsolták karját. Kedve lépésről lépésre borúsabb lett.

Megtorpant, mikor feltűnt előtte a halkan csörgedező patak, melynek tükrén lágyan csillogott a félhold. Kristóf megkönnyebbülten felsóhajtott, s elbotladozott a vízpartig. Ott erőtlenül lerogyott. Nézte épp csak kirajzolódó tükörképét. Arca szokatlanul sápadt, reszkető szeme alatt sötét karikák, szőke haja csapzott. Egy átkozott emberi roncs vagyok – gondolta keserűen.

Reszkető kezét a patakba merítette, s durván vizet fröcskölt az arcába. Hideg borzongás futott végig a testén, s emlékek rohanták meg…

Elrabolták… Börtönbe zárták… Testi-lelki nyomorban tartották…

A zavargó víztükörben olyannak látta magát, amilyennek érezte: repedezettnek, összetörtnek, alig létezőnek. Elvégre ki ő? Mi ő? Lendvay Kristóf? Cristoff Doransky? Filu nu eg? Vagy minden hazugság? Talán nem létezik igazából. Talán még a Zemplénben elrabolták az emberrablók s különféle drogokat tesztelnek rajta, ő pedig szép lassan megőrül. Ez is lehetséges, nem? Legalább akkora esély van rá, mint habókos varázslókra meg sárkányokra meg bosszúszomjas nemesekre meg…

Elhitették, hogy fontos… Elhitették, hogy valaki szerelmet érez iránta… Elhitették, hogy amit addig látott, hazugság volt, hogy aztán kiderüljön, manipulálták…

Lassan megnyugodott a víztükör. Csak néha fodrozódott meg, ahogy apró cseppek hulltak bele. Vajon víz, vagy a könnycseppjeim? – gondolkodott Kristóf. Igazából mindegy. Egyik se több, mint egy megtépett lelkű roncsról lecsurgó szenvtelen csermely, amelynek fájdalmat kéne magával vinnie, de csak még többet pakol a roskadozó vállakra…

Kést döfött a legjobb barátjába… Megmentője életére tört… Borzalmas emberként, sőt, féregként viselkedett…

Reszketni kezdett. A bűntudat elszívta teste melegét. Bár mind Patrik, mind Roland megbocsátottak neki, ő magának képtelen volt. Nem érezte mentségnek, hogy bűbáj hatása alatt állt. Az ócska kifogás. Nem másítja meg a tényt, hogy legjobb barátja, a legszeretetteljesebb ember, akit ismer, a földre szállt ártatlanság kishíján az ő keze által halt erőszakos és borzalmas halált…

Szeme elfátyolosodott. Több érzelem tombolt benne, mint valaha el tudta volna képzelni. Feszítették belülről. Ám nem panaszkodhat. Nem gyengülhet el. Ha késlekednek, minden eddigi erőfeszítésük, áldozatuk hiábavaló volt…

Meglepetten pislogott. Újabb arcot vélt volna felfedezni a víz tükrén. Egy határozott vonalú, komor arcot, melyen sötét szempár ült. Hátrakapta a fejét. Roland állt mögötte karba tett kézzel. Izmos, nyúlánk, hegekkel szabdalt testét ezüstös fénybe vonta a holdvilág, kócos, fekete hajába bele-belekapott a langyos nyáréji szellő, tekintetét Kristóféba fúrta. Nem szólalt meg; némán a szőke fiú mellé telepedett.

Nem bánta, hogy az ifjú csordásfarkas nem zaklatja kérdésekkel. Semmi kedve nem volt beszélgetni. Főleg vele. Nem maradtak négyszemközt azóta, hogy kiderült, rokonok. Legfeljebb pár közhelyes szót váltottak. Érezte, hogy beszélniük kell, mégis ódzkodott tőle. Biztos volt benne, hogy kínos lenne.

Pá perc hallgatást követően Roland törte meg a csendet. Maga elé meredve kérdezte:

– Rosszat álmodtál, kölyök?

– Olyasmi – mormogta Kristóf. – Nyomasztanak a történtek.

– Nehéz napokon vagy túl, az biztos.

– Nem csak arra gondolok – rázta meg a fejét a fiú, s mintha azzal, hogy beszélni kezdett, a múlt szennyvízcsatornájának csapját nyitotta volna meg, minden bánata kikívánkozott belőle. – Mióta szemtanúja voltam Szandra elrablásának, az életem totális káosz lett. Beszippantott egy világ és egyre többet követel tőlem. Most már az eddigi életemet is. A szüleim… akiket annak hittem, csak két idegen, közöm sincs hozzájuk. Nincs családom, megölték őket. S ha lenne, se érdemelném meg. Senki vagyok. Magányos senki.

Nem bírta tovább. A napok óta gyűlő feszültség elemi erővel robbant hevesen zokogás képében.

Roland finoman, de határozottan megfogta a fejét s maga felé fordította. Oly közel ült hozzá, hogy könnyei fátylán át is jól látta markáns arcát.

– Kölyök – szólította meg. – Ismerem ezt az érzést. Gyakori vendég lelkemben a fájdalom és az önmarcangolás. Mikor a Maro-thanok egyszerre vették el tőlem a szerelmem s az egyetlen barátomat, összetörtem. Úgy tűnt, minden mindegy. Iszonyatos vérfürdőt rendeztem. Nem lett jobb. Elfogott a lelkiismeret-furdalás, hogy mit szólna mindehhez Szandra, meg tudná-e bocsátani, amit tettem. …Nem vagy egyedül. Ugyanazt éltük át mindketten. Sorstársak, s mi több, egy vérből valók vagyunk. Egyikünk se magányos. A múlt fáj, s fájni fog; az, hogy a védelmünk érdekében hazudtak nekünk, akikben feltétel nélkül bíztunk; hogy idejekorán vesztettük el ártatlanságunkat; s hogy szörnyű veszteségeket, megpróbáltatásokat kellett átélnünk. De nem a múltja határozza meg az embert. Az kőbe vésett, nem változik. Ugyanakkor mint a kő, a mélybe süllyed. De csak, ha hagyod. Akkor a kövek szép lassan hullnak egymásra, s végül hegy lesz belőlük a talpad alatt, mely az ég felé repít. Az a jövő, ami számít, amivé válhatsz. A kettő között pedig csak arra a kérdésre kell felelned: ki vagy? Higgy nekem, mikor a szemedbe nézek, pontosan tudom a választ. Egy őszinte ember, nemeslelkű, önfeláldozó barát, leleményes, kitartó, bátor fiú. Nem vagy senki. Hívjanak téged s engem akárhogy, egyet megígérhetek: számomra mindig a testvérem leszel. Egyazon gyökerekből származunk, de a rokoni szálakon túl más is összefűz minket. A közös sors. A megpróbáltatások, amik eggyé kovácsoltak minket. Erős kötelék feszül kettőnk közt. Egy a kérdés: belekapaszkodsz vagy eltéped? Tiéd a döntés, fivérem.

Kristóf kipislogta szeméből a könnyeket s Rolandra nézett. Az átélt gyötrelmek megkeményítették a csordásfarkas arcát, keskeny vonallá préselték száját, halovány ráncokat szántottak ifjú homlokán, azonban szeméből nem tudták kiölni a komorság alatt lapuló, jól leplezett törődésvágyat. Úgy látta a fiút, mint még soha: látta benne a múltbeli hirtelen haragú csordásfarkast, ahogy megismerte; mindazt a változást, amin keresztülment már akkor, az együtt töltött másfél nap alatt; az avatatlan lovagot, aki bárkivel és bármivel szembeszáll azokért, akik fontosak neki; a mistariai előkelők sarját, a hányatott sorsú, árva ifjút, aki küzdve szerzett meg mindent, amire szüksége volt, ezért ismeri mindennek az értékét; a rokonát, sorstársát, testvérét; látta a fiú összes arcát, ami volt, ami van, s ami lesz. Nem töprengett sokáig a válaszon.

– Ritkán borulok ki, de olyankor annál nehezebb kihúzni a gödörből – szólalt meg halkan. – Csak azok képesek rá, akik igazán ismernek. Neked sikerült. Köszönöm szépen! Valóban egy a vérünk és egy a sorsunk. Még nem dolgoztam fel egészen ezt a helyzetet, s mindazt, amit magával hoz, de ha ezen a rögös úton magam mellett tudhatlak, nyugodtabb szívvel járom végig, testvér!

Megragadta Roland kezét és megszorította. Az ifjú csordásfarkas félmosolyt villantott rá, s magához vonta. Egymást átkarolva térdeltek, s közben valami mindkettőjükben átalakult. Visszakaptak egy darabot magukból, egy részt, amit elvesztettek. Kristóf érezte, hogy újra elönti a tettvágy, visszatér belé az élet, a valahova tartozás érzése. Mikor szétváltak s tekintetük összefonódott, tudták, teljesen mást jelentenek egymásnak, mint korábban. Lelkükben ugyanaz a tűz lobogott, gondolataik egy ritmusra jártak, szívük kánonban vert. Bajtársak lettek. Falkatagok. Testvérek.

És egy ilyen erős kötelék azt sebzi meg a legerősebben, aki szét akarja tépni.

Nyolcadik fejezet

Egy adósság lerovása

– Igen – sóhajtott Levin. – Erről az apróságról elfelejtkeztem.

– Apróságról? – köhintett Alex. – Érdekes nézőpont…

A tegnap esti táborhelyüktől nem messze ácsorogtak. Mindnyájan hosszan tanulmányozták a térképet, s egyöntetűen úgy vélték, megérkeztek a Galamb Királyságba. Egy gond volt csak: egy árva galamb nem akadt a környéken, se más jele annak, hogy valóban jó helyen járnak. Mielőtt elkeseredett tanácstalanságba süllyedtek volna, Levin homlokára csapott.

– Ó, ezer kénköves ördögpata, hát persze, hogy nem látjuk őket! Felettünk vannak!

– Felettünk? – értetlenkedett Jani.

– A Galamb Királyságot felhőkre építették, az égen lebeg, hogy illetéktelenül meg ne közelíthessék. Csak szárnyalva érhetjük el.

– Azt hittem, ez egyértelmű – jegyezte meg epésen Mogyoró. – Az avilágiak azért tisztában vannak ezzel általában.

– Már aki – mormogta Alex. – Nagyobb gond, hogy míg fel nem jutunk, nincs tovább. Jól gondolom?

Ezután tette Levin szabadkozó megállapítását. Rövid időn belül másodszor tűnt úgy, nincs tovább. Ám Alex nem adta fel egykönnyen. Támadt egy ötlete.

– Patrik – szólította meg az ifjú táltost. – A térképen akkor lép működésbe a bűbáj, ha eljut a megjelölt helyre, ugye?

– Igen – felelte.

– Tehát mindegy, ki viszi oda? Mert akkor felszalasztjuk a hollókat és…

– Nem rossz gondolat, de sajnos több sebből vérzik – szólt közbe Levin. – Az Ezermester Patrikra bízta a térképet. Őt ismerve olyan ráolvasás lehet rajta, aminek következtében csak annak kezében működik, aki tőle kapta. Nem vagyok biztos benne, de erős a gyanúm. S ezenfelül nem lebecsülve Ravent és Coraxot, de nem hiszem, hogy elérnék a királyságot. Szelletek egész serege őrzi, nehéz kicselezni őket.

– Hát ez szuper… – dohogott Jani – De komolyan!

– Talán mi segíthetünk – zengte egy érces hang a hátuk mögül.

Egyemberként fordultak meg. Ébenfekete, háromlábú csődör állt ott, szeme csillogott, patáival a földet kaparta. Levin száját boldog sóhaj hagyta el, s tisztelettudóan fejet hajtott.

– Viharsörény! – szólította meg.

– Jé, a mutáns paci – jegyezte meg oly halkan Márk, hogy csak Alex hallotta.

– Az Ősök kísértek utadon, nemes paripa! – üdvözölte jóval hangosabban, mindnyájuk nevében Patrik.

– Inkább az éhség – prüszkölt a csődör. – Ám nem illő panaszkodással kezdeni. Az Ősök áldjanak titeket, köszöntök mindenkit a többiek nevében is!

– Többiek – lepődött meg Alex. – Itt az egész csorda?

– Ménes, fiam. Ménes.

Mint egy varázsütésre, nyihogás és ágropogás kíséretében további táltosparipák landoltak. Fekete, barna, fehér, pej, almásderes, szürke lovak, mind izomtól duzzadó, pompás állat három, öt, hét, kilenc lábbal. Az addig csendes erdő lóhangokkal telt meg.