Paige Toon

HÉT NYÁR

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Paige Toon

HÉT NYÁR

A mű eredeti címe

Seven Summers

Copyright © Paige Toon, 2024

The moral right of the author has been asserted.

First published as SEVEN SUMMERS in 2024 by Century, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

ISBN 978 963 452 985 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Lucynak

Boldog vagyok, hogy az életem része vagy.

AZ IDEI NYÁR

1. fejezet

A füves parton balzsamos illatot árasztanak a lila és fehér vadvirágok; a reggel csípős és csendes, amikor elindulok a munkahelyem, a tengerparti Seaglass bár és étterem felé. Kétoldalt a dombok egyre magasabbra nyúlnak, ahogy az út átvág a völgyön, majd a távolban feltűnik az Atlanti-óceán, mely mélykéken csillog a horizonton. A kanyargós utat követve elhaladok a fehérre meszelt nyaralók, a kocsma és a Surf Life-Saving Club előtt, majd láthatóvá válik a Trevaunance-öböl teljes szépségében. A dagály közeledik, és az áttetsző, akvamarin hullámok lágyan nyaldossák a krémfehér homokot.

A nyár beköszöntött, és Cornwall csodás fényben ragyog. A remény átjárja a csontjaimat: olyan érzés, mintha hirtelen kilépnék a hideg árnyékból, ahol olyan hosszú ideig elidőztem.

Ebben az új frizurám is segít. Amióta az eszemet tudom, hosszú sötét hajam volt, de tegnap elmentem a fodrászhoz, és azt mondtam, vágja olyanra, amilyenre akarja.

Most laza fürtökben lobognak a tincseim a vállam fölött, és ez nagyon tetszik. Teljesen új embernek érzem magam, és most pont erre van szükségem.

A gondolataim Finnhez kalandoznak, mire a hangulatom elkomorul, de aztán egy szellő belekap a hajamba, és kisimítja a tincseimet az arcomból, mintha az anyatermészet arra emlékeztetne, hogy itt az ideje az újrakezdésnek.

Ahogy felmegyek a Seaglass külső lépcsőjén, mintha valami szokatlant észlelnék odalent a parton. Az óceánba torkolló kis vízfolyás számos ágra szakadt, és valaki e patakocskák mentén öt-tíz centi mély árkokat húzott a homokba, amelyek úgy néznek ki, mintha egy törzsből elágazó faágak lennének.

Megállok, hogy jobban szemügyre vegyem ezt a homokba rajzolt remekművet. A fa lombtalan, ami a télre emlékeztet. Vajon az alkotója szerint is a telet szimbolizálja? És milyen eszközöket használt a műve létrehozásához? Szobrászként mindez eléggé érdekel.

Egy hullám kicsap a partra, és a „fa” legmagasabb ágait verdesi. Nem kell hozzá sok idő, és a dagály végleg elmossa a műremeket. Szomorúnak találom, hogy egy efféle szép látvány semmivé lesz, mielőtt még mások is megcsodálhatnák.

Támad egy ötletem. Előveszem a mobilomat, lövök róla néhány fotót, és a legjobbakat közzéteszem a Seaglass Instagram-oldalán ezzel a szöveggel: Homokszobrok a villásreggeli mellé.

Képzőművész vagyok, nem pedig szómágus, úgyhogy legyen elég ennyi.

Megnézem az e-mailjeimet, és látom, hogy új üzenetet kaptam Tom Thorntontól:

Helló, Liv!

Csak azt szeretném kérdezni, hogy esetleg négy óra előtt is beköltözhetnék-e a nyaralóba – már Cornwallban vagyok.

Kösz,

Tom

Felsóhajtok. A vendégeim mindig megpróbálnak a megbeszélt időpont előtt becsekkolni. Visszaírok neki:

Helló, Tom!

Nyugodtan parkolj le a kocsifelhajtón; sajnos még nem volt időm kitakarítani a nyaralót, mivel az előző vendégek épphogy elmentek. Most a munkahelyemen vagyok, úgyhogy kétlem, hogy négy előtt elkészülnék.

Üdv,

Liv

Enyhe bűntudatot érzek, amikor látom, hogy két órája küldte az üzenetet. A ki- és becsekkolás szabályai egyértelműen fel vannak tüntetve a honlapon, de miután egy vendég az utolsó pillanatban lemondta a foglalást, rendkívül hálás vagyok ennek a Tomnak, amiért egész júniusra kivette a lakást – úgyhogy talán tehetnék vele kivételt. Már éppen azon stresszeltem, kinek fogom tudni kiadni a kecót az iskolai szünetet megelőző hónapban, aztán felbukkant ez a fickó, és megmentette a helyzetet.

Úgy döntök, hogy valamikor a délelőtt folyamán elugrom, és kitakarítom a lakást, hogy korábban beköltözhessen. Tartozom neki ennyivel.

Ahogy belépek a Seaglass ajtaján, az állott sör és a doh ismerős szaga csapja meg az orromat. Én érkeztem elsőként, de nem kell sok idő, és hamarosan befutnak a szakácsaink, a pultosaink és a pincéreink is. Az étterem a legfelső szinten van, a pince legalul, a kettő között található a nyugis hangulatú bár. Balra üvegajtók nyílnak a tengerre néző teraszra. Jobbra a sötét faburkolatú bárpult helyezkedik el, ami a fal felét elfoglalja, mellette egy nyitott csigalépcső, hátul pedig a mosdó; a bejárattal majdnem szemben, a bárpultra merőlegesen egy kis színpad áll.

Összeszorul a gyomrom, amint a kis emelvényt bámulom, és egy pillanatra visszatérek a múltba: Finn mikrofonnal a kezében áll, az ajka félmosolyra húzódik, miközben mélyen a szemembe néz.

Vajon visszajön idén nyáron is?

Elég legyen!

Mögöttem kinyílik az ajtó, mire ijedten összerezzenek. Megfordulok, arra számítva, hogy a személyzet érkezett meg, ehelyett egy idegent látok: egy magas, széles vállú férfi, nagy fekete hátizsákkal; a melegítőfelsője kapucniját a fejére húzta, a kezét a zsebébe dugta.

– Sajnálom, még zárva vagyunk! – kiáltom oda neki.

Hirtelen megáll, elég idegesnek látszik.

– Mikor nyitnak? – kérdezi kurtán.

– Tízkor.

Még csak negyed tíz van.

Valamit morog a bajusza alatt, miközben sarkon fordul, és kimasírozik a helyiségből, tárva-nyitva hagyva maga után az ajtót.

Micsoda udvariatlan fickó!

Odamegyek, hogy becsukjam az ajtót, és lenézek a partra, ahol a hullámok már elmosták a megrajzolt fa egy részét. Bár feltett szándékom, hogy vidám maradjak, most, ahogy a nyitásra készülődök, kissé elfog a melankólia.

Nem látok autót a kocsifelhajtón, amikor visszaérek a Beach Cottage-hoz, a tengerparti villához, ami tizenhárom éves korom óta az otthonom. Néhány évvel ezelőtt két külön lakássá alakíttattam, de kívülről egyetlen kétszintes villának tűnik. Szürke kőből épült, középen egy halványkék keretbe foglalt ajtóval. Az ingatlant körülvevő magas fal fölött három hatalmas pálmafa tüskés feje kandikál ki. A ház előtt patak csobog, amelyet derékig érő kőfal vesz körül; a fal maga szinte nem is látszik, annyira benőtte a moha és a buja aljnövényzet. Egy-egy rövid, csupán másfél méter hosszú hídon lehet a patakon átjutni a kocsifelhajtóhoz, illetve a bejárati ajtóhoz.

Átkelek a keskeny hídon, és a főbejárathoz megyek; belépek a folyosóra, hogy kinyissam a földszinti lakást. Az előző vendégeimnek nem voltak gyerekeik, és ez a Tom is egyedül jön, úgyhogy az emeletes ággyal ellátott gyerekszobában és a hozzá tartozó mosdóban nem lesz sok teendőm.

A hangulatos nappalin átsétálva elmosolyodom a tökéletes szimmetriával elhelyezett vastag párnák láttán. A nyitott konyha és a kissé hátrébb található étkező ugyancsak makulátlanul tiszta. Bárcsak minden vendég ilyen gondos lenne!

Elégedett vagyok, mivel így pillanatok alatt elkészülök a lakással, ezért a mobilomon gyorsan küldök egy e-mailt Tomnak, amiben közlöm vele, hogy délben becsekkolhat. Remélhetőleg örülni fog a jó hírnek.

Másnap reggel, alighogy felkelek az ágyból, egyenesen az ablakhoz megyek, és elhúzom a függönyt. Még mindig nem áll autó a felhajtón. Egyáltalán megérkezett ez a Tom nevű fickó? Nem láttam, és nem hallottam zajt a lakásból, sőt még az e-mailjeimre sem válaszolt.

Egy órával később már meg is feledkeztem az elmaradt vendégemről, amikor a Seaglass teraszán állva a mozdulatlan csendben figyelem a tengerpart homokjába rajzolt két fát.

Az elsőt, a bal oldalit éppen úgy rajzolták meg, mint a tegnapit: a patakból nyúlnak ki a csupasz, kecses ágai.

A másodikat a strand közepén vésték a homokba; egy magas, karcsú, csúcsos formájú tűlevelű fa, amely azokra az olasz ciprusokra emlékeztet, amelyeket egyszer láttam a firenzei Boboli-kert ösvényein.

Ettől az emléktől összerándul a gyomrom. Teljesen leköt a látvány, és közelebb érve feltűnik, hogy a cipruslevelek szélei nagyon élethűen vannak cakkozva. Úgy képzelem, gereblyével készíthették a rajzot, de a patakból előbukkanó fát mintha egy élesebb tárggyal karcolták volna a homokba. Azon tűnődöm, vajon a telet akarja-e szimbolizálni, de a magas, élettől duzzadó ciprus mellett meglehetősen satnyának hat.

Nagyon szeretném tudni, hogy az ismeretlen művésztársam mit érezhetett alkotás közben: örömöt, szomorúságot vagy esetleg valami teljesen másfajta érzelmet?

Szúrást érzek a mellkasomban, amint végigsétálok a homokba rajzolt ciprus mellett, és a tengert bámulva Firenzére gondolok, arra a helyre, amelyhez valamikor annyi reményt fűztem.

Épp csak befejeztem az egyetemet, amikor hat évvel ezelőtt beiratkoztam a Firenzei Képzőművészeti Akadémiára, és még mindig úgy éreztem magam, mint egy művészkedő diáklány. De az ott töltött négy hét során, ahogy a hideg agyag életre kelt a kezem alatt, a jövő nap mint nap egyre fényesebbnek tűnt, és egyre több lehetőséggel kecsegtetett. Előre örültem az életem következő szakaszának, amikor majd Londonba költözöm, és találok ott magamnak valami munkát egy műteremben.

Aztán hirtelen minden összeomlott.

Lehet, hogy nem jutottam el Londonba, vagy vissza Olaszországba, ahogyan arról egykor álmodtam, de most már profi szobrász vagyok. Nem számít, hogy nem teljes munkaidőben szobrászkodom – szeretek a Seaglassban dolgozni a nyári hónapokban.

Mosolyogva nézem a tengert, és a mellkasomban kissé enyhül az a szúró érzés.

Miközben visszatérek a teraszra, lövök néhány fotót, és az egyiket felteszem az Instagramra a következő szöveggel: Újabb csodás homokrajzok díszítik ma reggel a partjainkat… Szeretnénk megtudni, hogy ki az alkotójuk.

Mindig szombatonként van a legtöbb teendőm: elő kell készítenem a vendégeknek a villásreggelit, aztán jó néhány órán át takarítom a másik három nyaralót, mielőtt visszatérnék a Seaglassba az esti műszakra. Nemsokára nekilátok a munkának, de előtte egy gyors pillantást vetek a posztomra, és látom, hogy már majdnem ötvenen lájkolták a képet. Valami válasz reményében végiggörgetem a hozzászólásokat, de semmi. Az egyik legjobb barátnőm, Rach a kommentjében ezt kérdezte:

Melyik a kedvenced?

Gondolkodás nélkül válaszolok: Mindkettő megmozgatott, csak más-más módon.

Valahogy mindkét fa a veszteséget szimbolizálja, csak az egyiknek dús lombkoronája van, a másiknak pedig kopár.

Rach nyilván még mindig a neten lóg, mert másodperceken belül válaszol: Ki tudja, lesz-e holnap újabb rajz…

Ekkor bepötyögöm: Kedves rejtélyes művész! Ha netalán olvasod a soraimat: holnapra egy egész erdőt szeretnénk!

Legalább nem felejtettem el többes számot használni az egyes szám helyett. Úgy kell hangzania, mintha a Seaglass személyzete tréfálkozna a vendégekkel, holott ez csupán egy huszonnyolc éves, magányos szingli lány kívánsága.

Az éjféli záróráig egyfolytában talpon vagyok, így, amikor másnap reggel hétkor megszólal az ébresztőm, kinyomom, és már-már visszaalszom.

De a vágyam, hogy elkapjam a homokba rajzoló művészt akció közben, még a kimerültségemnél is nagyobb, ezért kikecmergek az ágyból, remélve, hogy jól időzítettem. Az apály ma egy jó órával később volt, így erre jó esélyem van.

Amikor azonban megérkezem az öbölbe, látom, hogy megint elkéstem; de a csalódottságomat rögtön elnyomja a csodálat érzése.

A strand homokjába egy kacskaringós ösvényt vájtak; a hajórámpánál, ahol kezdődik, még széles, majd egyetlen vonallá szűkül ott, ahol eléri a vizet. Az ösvény két oldalán fogazott szélű fenyőfák sorakoznak. Az előtérben állók magasak és fenségesek, de ahogy az ösvény keskenyedik, a fák egyre kisebbek és egyszerűbbek lesznek.

Egyszerre vágyat érzek arra, hogy én is rajta legyek a képen, és megtudjam, milyen érzés végigsétálni azon a varázslatos erdőn.

Egy hirtelen ötlettől vezérelve végigmegyek a hajórámpán, majd a homokos partra lépek. Mosolyogva követem a kanyargós ösvényt, ami a tökéletes perspektivikus ábrázolásból kifolyólag egyre keskenyebbé zsugorodik. Hamarosan óriásnak érzem magam, és óvatosan, az egyik lábamat szorosan a másik elé rakosgatva lépkedek, végül már a karomat is kinyújtom, és úgy egyensúlyozok, mint egy kötéltáncos. Öröm járja át a szívemet, nem tudom visszafogni magam, és még mindig széttárt karral körbe-körbe pörgök.

A mosoly akkor sem hervad le az arcomról, amikor a kanyargós ösvényen visszaindulok a Seaglass felé. Az étteremhez érve felemelem a fejemet, és kétszer is visszanézek a partra: a szikláknál egy férfi ül egy padon, sárga virágoktól roskadozó rekettyebokor takarásában. Szinte a saját lábamban botlok meg, és mire újra kiegyenesedek és felnézek, a férfi már eltűnt.

Hétfő reggel a strandra érve azt látom, hogy a homok még mindig érintetlen.

Vajon időben érkeztem ahhoz, hogy rajtakapjam az ismeretlen művészt, vagy már egy másik öbölbe költözött?

Az első tipp reményében felsurranok a Seaglass lépcsőjén, felkészülve arra, hogy itt fogok bujkálni és lesben állni egy ideig. És ekkor látom meg azt az életnagyságú rajzot a homokban, amit eddig nem vettem észre.

Egy egyszerű skicc egy lányról, aki térdig érő nyári ruhát visel, hasonlót ahhoz, mint amilyen tegnap volt rajtam. A ruha egyik szélét mintha a szél libbentette volna fel. A lány hullámos haja majdnem a válláig ér, a karját pedig széttárja, mintha valaminek örülne.

Borzongás fut végig a gerincemen.

Habozva odasétálok a korláthoz, és felnézek a sziklákra.

Megint ott ül az a férfi a padon. Ő lenne a homokrajzművész? Talán tegnap megfigyelt?

Lerobogok a külső lépcsőn, majd az utcán balra kanyarodok a parti ösvény felé. A rekettyebokor minden óvatlan lépésemnél végigkaristolja a lábamat, miközben zakatoló szívvel felkapaszkodom a keskeny, sziklás csapáson.

Aki ilyen szépen rajzol, az nem lehet pszichopata, mantárzom.

A vágy, hogy találkozzak ezzel az ismeretlen művésszel, felülírja a saját biztonságom iránti aggodalmamat.

Pontosan tudom, hol van a pad, mert sokszor ültem már ott, és figyeltem a szörfösöket, vagy a dagály megérkeztét. A szívem a torkomban dobog, amikor az ösvény egy mocsaras területbe torkollik, ahonnan messzire ellátni; aztán az üres padra pillantok, és alig kapok levegőt.

Hová tűnt?

Továbbmászok, amíg a meredek terep után ismét sima terület következik, és ott van! A távolban a Trevellas-öböl felé sétál valaki, méghozzá…

Egy magas, széles vállú férfi sötétszürke kapucnis pulóverben.

Visszagondolok a péntek reggelre és a férfira, aki nem örült túlságosan, amikor azt mondtam neki, hogy még nem vagyunk nyitva. Nem emlékszem az arcára. Épp mielőtt felérne a domb tetejére, önkéntelen kiáltás tör elő a torkomból.

– Hahó!

A válla fölött rám néz, majd hirtelen megtorpan, és felém fordul. Túl messze van tőlem ahhoz, hogy kivehessem az arcvonásait, ennek ellenére felemelem a karomat, és integetek neki, hogy várjon meg.

Csak néhány métert teszek meg felé, amikor a férfi újra megfordul, és továbbindul.

– Hahó! – kiáltom ismét. – Várj!!!

Ám vagy nem hall, vagy csak nem akar meghallani, mert egy pillanat múlva már el is tűnik a szemem elől. A visszaúton szokatlan, vegyes érzelmek törnek rám: az eufória, a frusztráció, a nyugtalanság és az izgatottság keveréke.

Már hosszú ideje nem tapasztaltam semmi ehhez foghatót.

Még akkor is ugyanígy érzek, amikor egy órával később elindulok, hogy előkészítsem a villásreggelit a vendégek számára. Épp lefelé tartok a lépcsőn a külön bejárati ajtóm felé, amikor hallom, hogy a Beach Cottage főbejárata kinyílik.

Végre megismerhetem ezt a titokzatos Tomot.

Tegnap délután hallottam, ahogy motoszkál odalent, de általában síri csend van a lakásban, és autót sem láttam a kocsifeljárón. Annyi minden kavargott a fejemben, hogy szinte meg is feledkeztem róla.

Felöltöm a legbarátságosabb, legragyogóbb, legvidámabb mosolyomat, mire szembe találom magam egy magas, széles vállú, sötétszürke kapucnis pulóvert viselő férfival.

Kimeredt szemmel levegő után kapkodok.

A harmincas évei elején járhat, és így közelről még magasabbnak és deltásabbnak tűnik – gyakorlatilag teljesen kitölti az apró folyosót. A kapucnija hátra van vetve; rövid, sötétszőke haja és markáns homloka van, szögletes állát pár napos borosta borítja. A szeme színe olyan, mint a fény felé tartott juharszirupnak, és aranybarna csíkok tarkázzák.

– Te vagy az – suttogom, miközben az arcomon a megdöbbenés helyét a fáradt rezignáció veszi át.

– Ó, bakker! – motyogja.

HAT NYÁRRAL KORÁBBAN

2. fejezet

A basszusgitár ütemére lépkedek az aszfalton; a lejtős úton a gravitáció és a lendület szinte szárnyakat ad. Nincs menekvés: péntek este van, újra itthon vagyok, és alig várom, hogy láthassam a barátnőimet.

Amy elmondta, hogy Dan bandája minden este a Seaglassban játszik, és a hangokból ítélve a ma esti buli már el is kezdődött.

Nehezen tudom elhinni, hogy ma reggel még Firenzében voltam, és alig egy hónapja szereztem meg az alapszakos diplomámat az Edinburghi Képzőművészeti Egyetemen szobrászatból. Négy éven keresztül jártam ennek a történelmi, ugyanakkor nyüzsgő, életteli városnak a macskaköves utcáit. És most itt vagyok St. Agnesben, ahol a hullámverés az egyetlen érzékelhető zaj; ahol a tengeri szellő hűsíti a napégette bőrömet, és ahol most egy banda nyomja a Seaglassban.

Miközben felkapaszkodok a külső lépcsőn, éppen crescendóban dübörögnek a dobok; befordulok a sarkon, és kiérek a teraszra, ahol a hagyományos és az e-cigik füstje tengeri ködként lebeg a ritmusra mozgó fejek fölött.

Egy éles visítás hallatszik, majd a tömeg szétválik a felém száguldó Rach körül. Egy pillanattal később máris egymás nyakába borulunk.

– Hol voltál? – kiáltja, amikor a dal véget ér, és egy újabb kezdődik.

– A reptérről hazafelé nagy volt a dugó, aztán a szüleim mindenáron azt akarták, hogy együtt vacsorázzunk. Még arra sem volt időm, hogy letusoljak.

– Nagyon dögösen nézel ki. Gyere, biztos rengeteg mesélnivalód van!

Berángat a legközelebbi üvegajtón, és a pult felé veszi az irányt. A kezén homokszemcsék vannak, és úgy néz ki, mintha egyenesen a tengerpartról jött volna. Ismerve Rachet, talán így is van. Barna haját a tarkóján lófarokban fogta össze, és a kiszabadult hajszálak nedvesen tapadnak a nyakához a nyirkos levegőben. Fehér, túlméretezett pólója nyakánál kikandikál az olívazöld tankinifelsőjének a megkötője, alul pedig bő szörfsortot visel – tipikus Rach-szerkó. Azt hittem, hogy farmerban és fekete topban elég lezserül nézek ki, de a barátnőm még ebben is felülmúlt.

– Még sohasem láttam itt ennyi embert – kiáltok fel, miközben Rach a tömegben megpróbál a bárpulthoz furakodni.

– Asszem, Dan fél Cornwallt meghívta. Egy csomó régi osztálytársa is itt van.

A zenekar felé pillantok, és a tekintetem megakad Dan Cole-on, a deltás, szőke szólógitároson, aki a legmenőbb srác volt a gimiben az osztályunkban. Amy régebben bele volt zúgva, de Dannek az egyetem első évfolyamáig volt egy állandó csaja; úgy hallottam, azóta elég kicsapongó életet él.

A basszusgitáros, Tarek és a dobos, Chris is az osztályunkba járt, akárcsak az énekes, Kieran – de ő most nincs itt. A tekintetem az őt helyettesítő új srácra szegezem. Sötét, kócos haja félig lehunyt szemébe hullik, miközben a keskeny csípőjét kissé félretolva két kézzel ragadja meg a mikrofont, az ajkát szinte a fémhez nyomva.

Tetszik a mély, nyugodt, melodikus hangja.

– Ki ez? – kérdezem.

– Nem ismered meg Finnt? Ugyanarra a művészeti órára jártunk.

– Az ki van zárva.

Az a Finn, aki a sulinkba járt, irtó félénk volt. Mindig kötött sapkát hordott, amit szinte teljesen a szemére húzott. Nem emlékszem rá, hogy akkoriban Dan bandájához tartozott volna; vagy hogy egyáltalán bárkihez is tartozott volna. Elég magának való srác volt.

Ez a Finn, akit most láttam a színpadon, szintet lépett. Irtó dögös a fekete farmerjában és a laza kötésű, lyukacsos, fekete pulóverében: egy überlaza szexi rocksztár.

Hirtelen azt üvölti a mikrofonba: I’m lonely; ezután pillanatnyi csend következik, majd feszült várakozás hullámzik végig a tömegen. A mikrofonban hallatszik, amint Finn élesen beszívja a levegőt, aztán tovább énekli a dalt, és a gitár riff megismétlődik.

Szinte feláll a szőr a hátamon.

– Mi a címe ennek a számnak? – kérdezem, le sem véve a szemem Finnről.

Már hallottam valahol, de nem ugrik be.

Rach hitetlenkedve pillant rám.

– Az INXS-től a Need You Tonight? Most komolyan, hogy lehet ezt nem ismerni?!

– Még a születésem előtt írták – felelem védekezőn.

– Ez még a Royal Blood, Figure It Out című száma előtt jelent meg – teszi hozzá Rach, aki odavan az indie rockért. Én viszont nem. Én korábban zongoráztam, és klasszikus zenén nőttem fel.

– Helló, Amy! – kiált fel Rach.

Elfordítom a tekintetem Finnről, és egy apró, szőke csajt látok meg a pult mögött. Zavartan felénk pillant.

– Egy pillanat, mindjárt jövök, Liv! – Amikor Amy észrevesz, kétszer is odanéz, hogy jól lát-e; aztán odarohan hozzám.

– Bocs, de kész diliház van ma! Túl kevesen vagyunk.

Amy, Rach és én elválaszthatatlanok vagyunk, mióta tizennégy éves korunkban egy bulin összebarátkoztunk. Mi voltunk az egyetlenek, akik nem akartunk Felelsz vagy mersz?-et játszani, ezért elbújtunk a mosdóban.

Az elmúlt négy évben ők ketten többet találkoztak, mert Amy a sokkal közelebb lévő Plymouthi Egyetemre járt, Rach pedig nem tanult tovább.

Csak magamra vethetek, amiért egy nyolcszáz kilométerre lévő egyetemet választottam.

– Mindjárt visszajövök hozzátok – ígéri Amy, de még mielőtt elsietne, megszorítja a karomat.

– Mit iszol? Mármint, ha egyáltalán sikerül eljutnom a pultig – mondja Rach hangosan morgolódva.

Chas, a Seaglass tulajdonosa hirtelen megáll előttünk; a viharedzett, hatvanas szörfös pasas alig változott valamit.

– Biztos, hogy nem akarsz nálunk dolgozni? – kérdi Rachtől.

– Eszem ágában sincs – hangzik a felelet.

Rach részmunkaidőben dolgozik egy szörfboltban az üdülőfaluban. Egy éven át képes lenne babkonzerven és spagettin élni, ha így több órát tölthetne a tengerparton. Biztos nem szívesen pazarolná az idejét egy olyan banális melóra, mint amilyen a pincérkedés.

– De én igen! – kiáltom, kihajolva a barátnőm háta mögül.

Chas ekkor vesz észre, és felvonja a szemöldökét egészen az egyre hátrébb húzódó, barnás-őszes hajvonaláig.

– Szia, Liv! Hazajöttél nyárra? Tényleg munkát keresel?

– Igen, feltétlenül.

– Van kedved most azonnal kezdeni? – kérdezi reménykedve.

– Basszus, csak azt ne! – avatkozik közbe Rach. – Liv épphogy csak megérkezett. Nyugi, Chas! Ma ő lesz a társaságom, mivel a másik barátnőm már úgyis térdig koptatja a lábát miattad.

– Jól van, jól van – mondja a férfi, és megadóan felemeli a kezét.

– Esetleg holnap?

– Oké – mondom vigyorogva.

– Be tudsz jönni fél ötre? Ez a banda fog újra játszani, és biztos megint telt ház lesz.

A zenekar felé pillantok, és a tekintetem ismét Finnre szegeződik.

– Igen, itt leszek – felelem, de nehezen tudok újra a beszélgetésre koncentrálni.

– Ha így van, akkor most a ház vendégei vagytok. Mit kértek?

– Egy Rattlert, köszönöm! – vágja rá Rach.

Chas ekkor rám pillant.

– Én ugyanazt kérem. – Pont egy cornwalli almaborhoz lenne kedvem.

– És két tequilát! – kiáltja Rach a férfi után, aki a pult fölötti polcról levesz két műanyag poharat.

– Dehogyis! – tiltakozom, és rácsapok a barátnőm karjára.

– Ugyan már! – unszol. – Utoljára szilveszterkor buliztunk igazán, holnaptól pedig már melózol. A francba, lazíts már egy kicsit! Hogy jutott eszedbe, hogy az egyetem után rögtön Olaszországba menj, hogy még többet gürizz? Nem akarod egy kicsit élvezni az életet?

– Firenze csodálatos volt, köszönöm a kérdésedet – felelem, jól szórakozva a kitörésén, miközben Chas megtölt két felespoharat, és ránk kacsint, mielőtt elindul, hogy kiszolgálja a következő vendéget.

Imádom Rachet, de nagyon különbözőek vagyunk. Ő még mindig nem tudja, milyen pályát válasszon, én viszont egész életemben a szobrászat felé vezető úton haladtam.

Az egyik legkorábbi emlékem az, hogy felmásztam a londoni Trafalgar Square-en lévő hatalmas oroszlánokra. Utána évekig rá voltam kattanva az oroszlánokra, amíg meg nem pillantottam Helios négy fenséges bronzlovát a Piccadilly Circusön, és attól kezdve teljesen a megszállottja lettem az állatszobroknak.

A szüleim azt hitték, ez csak afféle hóbort, amit a gyerekek az egyszarvúak vagy a pónik iránt éreznek, de a nagymamám komolyan vett.

Nyolcéves voltam, amikor először elvitt a Barbara Hepworth Múzeum és Szoborkertbe, ami a szülővárosában, St. Ivesban található, és még mindig emlékszem rá, hogy amikor beléptünk a galériába, mindenáron meg akartam érinteni a faszobrokba ejtett vésőnyomokat. Persze nem volt szabad, de kint a kertben nagyi hagyta, hogy szabadon rohangáljak. Megdöbbentett a szobrok mérete, formája, színe és a különböző anyagok tapintása.

A középiskolában az érdeklődésem az állatszobrokról inkább az embereket ábrázoló alkotások felé fordult. Egy párizsi osztálykiránduláson majdnem lemaradtam a többiektől, annyira elmélyülve bámultam Rodin A csókját a Tuileriák kertjében. Mágikusan vonzott a két márványba vésett szerető, akiknek a teste a szenvedély hevében egymásba csavarodik. Én is így akartam életet lehelni a szobrokba; meg akartam örökíteni néhány elkapott pillanatot, hogy elmeséljem a saját történeteimet. Ettől kezdve a figurális szobrászat került az érdeklődésem középpontjába.

Bárcsak élne a nagymamám, hogy lássa, mekkora utat tettem meg azóta! A szüleim eljöttek a diplomaosztó ünnepségre, és megnézték a kiállításomat, ami minden diák teljesítményének a csúcspontja, és tudom, hogy büszkék voltak rám, bár úgy tűnt, megkönnyebbültek a tudattól, hogy visszatérek Skóciából. Sohasem tudtak megbarátkozni a gondolattal, hogy a tanulmányaimat olyan messze akarom folytatni, bár általában mindig támogatták a döntéseimet. Anyagilag is segítették a Firenzei Képzőművészeti Akadémián töltött egy hónapos tartózkodásomat; most pedig azért van szükségem nyári munkára, hogy visszafizethessem nekik ezt az összeget.

És azért is, hogy legyen egy kis megtakarított pénzem, aminek a segítségével Londonba költözhetek. De ezt a tervemet még nem említettem a szüleimnek.

Rach felveszi a felespoharat, és várakozásteljes arckifejezéssel átnyújtja a válla fölött.

– Na jó – mondom megengesztelődve, azzal felhajtom a tequilát, és egy grimaszt vágok, de alig térek magamhoz, Rach már a második poharat nyomja a kezembe.

– Egy csomó bepótolnivalód van – emlékeztet rá a legnagyobb komolysággal.

– Huh, hány évesek is vagyunk, tizennyolc?

Az a szürreális érzésem támadt, mintha a St. Agnesben töltött évek alatt megállt volna az idő, miközben én szakmailag fejlődtem, és felnőttem. De Rach sohasem ment el innen, és most várakozásteljesen bámul rám, én pedig nem akarok csalódást okozni neki. A második pohár italt is felhajtom, és élvezem az alkohol okozta melegséget meg Rach elismerő pillantását. Legalább mindkettő ingyen volt; nem szeretném a pénzemet italra pazarolni.

Felveszi a poharainkat, és hátat fordít a pultnak.

Akkora a tömeg, hogy innen alig látni a zenekart, bár egy magasított platformon állnak. A „színpad” szó enyhe túlzás.

– Mi ez a szám, amit most játszanak? – kiáltom Rach fülébe.

– A 7 a Catfish and the Bottlemen nevű bandától.

– Még mindig más bandák számait játszák, mint korábban?

– Ja.

A Mixamatosis már jó pár éve létezik. Meglehetősen hülye név, még akkor is, ha az „y”-t „i”-vel helyettesítették. Ennek ellenére elég népszerűek. A repertoárjuk mindig is több évtized rockszámait fogta át, de legyenek régiek vagy újak, mindig nehezen tudom kitalálni a címüket. Idén nyáron először lépnek fel a Seaglassban, ami nem meglepő, mivel Dan Chas unokaöccse.

– Mi van Kierannal? – érdeklődöm a korábbi énekes felől.

– Egy időre Kanadába ment, ahol a barátnője családja él. Finn-nek van egy zenekara Los Angelesben. Amikor Dan megtudta, hogy Angliába jön, megkérte, hogy ugorjon be egy kis időre.

Hirtelen eszembe jut, hogy Finn akkoriban miért ment el Cornwallból.

– Te jó ég, most ugrott be, hogy mi történt az anyjával! – kiáltok fel. – Annyira szörnyű volt!

– Igen – ismeri el Rach.

Hogy felejthettem volna el? Amikor tizedikesek voltunk, karácsonykor eltűnt Finn anyja. A ruháit nem messze innen, egy szikla szélén találták meg – azt feltételezték, hogy öngyilkossági szándékkal a vízbe ugrott. A holtteste nem került elő a hullámokból, így a családja nem tudta annak rendje és módja szerint eltemetni. Aztán Finn-nek el kellett hagynia Cornwallt, hogy a vér szerinti apjához költözzön Amerikába.

– Tehát Finn még mindig Amerikában él?

– Aha.

– És most miért jött vissza?

– Hogy találkozzon a nagyszüleivel és a testvéreivel.

– El is felejtettem, hogy vannak testvérei.

– Pontosabban féltestvérei. Nem ugyanaz az apjuk.

– Nem is tudtam, hogy Finn és Dan haverok.

– Dan mindenkinek a haverja.

Így igaz. Ő az a fajta fickó, aki mindenkinek a nevére emlékszik, aki mindenkivel leáll az utcán beszélgetni. Bár ő a szólógitáros, nem pedig az énekes, mégis mindenki a zenekar vezetőjének tartja.

– És mennyi ideig marad Finn Angliában?

– Másfél hónapig – feleli Rach. – De már két hete itt van.

Már majdnem július közepén járunk.

Valamit leolvashatott az arcomról, mert elvigyorodik.

– Nagyon bejön neked, mi?

– Fogd be! Mellesleg honnan tudod mindezt?

– Nyitva tartom a szemem és a fülem.

– De most komolyan: kitől hallottad?

– Sophie-tól és Claire-től. – Ők is az osztálytársaink voltak a gimiben. – Teljesen odavoltak, amikor a múlt hétvégén a banda Finn-nel lépett fel. Nagyon csorgatják utána a nyálukat. Ezzel is számolnod kell, ha valamit akarsz tőle.

– Semmit sem akarok tőle – mondom, miközben legyintek. – És időm sem lenne ilyesmire.

Más terveim vannak erre a nyárra.

A rákövetkező órában Rachcsel táncolunk, és hangosan kiabálva beszélgetünk, de közben egyre csak Finnen jár az eszem. Lehet, van más dolog, amire most éppen koncentrálhatnék, de borzongás fut végig a gerincemen a ritka alkalmakkor, amikor Finn a közönséget veszi szemügyre.

A koncert vége felé Amy is odajön hozzánk táncolni.

– Úgy örülök, hogy újra együtt fogunk dolgozni! – mondja, és megölel.

Tizennyolc éves korunkban egyszer már dolgoztunk itt együtt. Akkor úgy tűnt, mintha egy korszak véget ért volna: én Edinburghba készültem négy évre, ő pedig kihagyott egy évet, mielőtt elkezdett volna egy hároméves szülésznői tanfolyamot. Most viszont mintha egy új fejezet következne az életünkben.

– Legalábbis addig, amíg meg nem kapod az egyik állást, amit megpályáztál – válaszolom mosolyogva, és a füle mögé tűröm a rakoncátlan, hosszú szőke tincseit.

– Tutira nem fogom megkapni egyiket sem. Biztosra veszem, hogy nálam tapasztaltabb szülésznőt keresnek.

– Mindenkinek el kell kezdenie valahol.

Elfog az idegesség, ha arra gondolok, hogy az általam választott pálya mennyivel bizonytalanabb. Hány figuratív szobrásznak sikerül fenntartania magát a munkájából?

De akkor sem hagynék fel a szobrászattal, ha csak hobbiból csinálhatnám. Mert ez a szenvedélyem. Ha ez lenne a főállásom, azzal megvalósulna az álmon, de még sok munka áll előttem.

A következő két hónapban azonban arra fogok koncentrálni, hogy egy kis pénzt keressek, és minél több időt töltsek a barátnőimmel és a családommal.

A barátnőimre pillantok, és elmosolyodom. Rach vörösesbarna copfja már teljesen szétzilálódott, Amy pedig szokás szerint leengedve viseli a haját. Érzem, hogy az a hevenyészett konty, amit még ma reggel a firenzei hotelszobámban tekertem fel magamnak, félig lebomlott. Egy hirtelen ötlettől vezérelve az utolsó hajcsatot is kihúzom, mire a sötét tincseim majdnem a derekamig omlanak le.

– Ez talán felhívás valaki számára? – kérdezi Amy tréfálkozva.

– Rach mondta az előbb, hogy kicsit lazábbnak kell lennem – vonom meg a vállam.

– Igen, rohadtul szükséged lenne rá – erősíti meg Rach.

Finn lágy, mély hangja szólal meg a mikrofonban, hogy bejelentse az utolsó dalt.

Az egész testem libabőrös lesz.

Fogalmam sincs, mi a dal címe, de a következő három percben másra sem vágyom, mint hogy vadul rázzam rá a két legjobb barátnőmmel.

Már régóta kell pisilnem, de olyan hülye vagyok, hogy kivárom, amíg a zenekar elhagyja a színpadot; ezt a döntésemet nagyon megbánom, amikor megpillantom a női mosdó előtt kígyózó sorokat.

Az ereimben cirkuláló alkohol arra ösztönöz, hogy a sorban álló csajok mellett elhaladva a férfimosdó felé vegyem az irányt. Amikor be akarom lökni az ajtót, valaki belülről kinyitja, és csaknem összeütközöm a kilépő Finn-nel.

– Hé! – kiált fel.

Csakugyan…

– Nem látod, hogy ez a férfivécé? – kérdi, és az arcára van írva, hogy jól szórakozik rajtam.

– Nagyon sürgős a dolog – vallom be.

– Aha, vagy úgy. – Kitárja az ajtót, és hátralép, hogy beengedjen.

Érzem, hogy a hajam tövéig elvörösödöm, amint elsietek mellette, és bezárkózom az egyik fülkébe.

Nagyon sürgős a dolog…

Még akkor is vörös az arcom, amikor kilépek, és látom, hogy még mindig az ajtóban áll.

– Gondoltam, távol tartom a csürhét – mondja lazán.

– Kösz – motyogom, és elfordítom a pipacsvörös arcom, hogy megmossam a kezem, miközben a hajzuhatag jótékonyan eltakar.

– Finn vagyok – mondja, és cseppet sem tűnik úgy, mintha távozni akarna.

Felpillantok, és a tükörben összetalálkozik a tekintetünk.

– Tudom.

– Te pedig Olivia Arterton.

– Tudom – ismétlem meg, miközben lerázom a vizet a kezemről, és szembefordulok vele.

A szája még szélesebb vigyorra húzódik.

Te jó ég, milyen cuki gödröcskék vannak az arcán! Úgy érzem, mintha a belső fűtésemet a maximumra kapcsolták volna.

Gyakran mondják, hogy hosszú szempillám van, de az övé teljesen más súlycsoport. Ebben a megvilágításban nem tudom megállapítani, hogy milyen színű a szeme, de nem elég sötét ahhoz, hogy barna legyen. Az orra nem teljesen egyenes, de ez az aszimmetria érdekessé teszi az arcát. Ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy az ujjaimmal végigtapogassam, és agyagból újraformáljam az arcát. Mindig ilyen dögös pasi volt?

Összerezzenek, amikor rájövök, hogy még mindig őt bámulom.

De ő is ugyanúgy bámul rám.

Most a lyukacsos, fekete pulcsijára vándorol a tekintetem. Így közelről látom, hogy egy szürke pólót visel alatta.

Miután követi a pillantásomat, a lyukakba akasztja két ujját.

– Úgy néz ki, mintha a molyok rágták volna ki – jegyzem meg.

Lepillant.

– Á, nem. Csupán Jimmynek esett áldozatul.

– Jimmynek?

– Ő az unokaöcsém. Egyéves, és megkaparintotta a pulóveremet. Őszintén szólva, már előtte is volt rajta néhány lyuk, de ő úgy döntött, hogy kitágítja őket. És nekem nagyon bejön ez a stílus.

A „kitágítja” szót szándékosan amerikai akcentussal ejti, de egyébként jól hallatszik a beszédén, hogy Cornwallból származik.

Mosolyogva pillant fel a pulóverjéről, mire a gyomrom összerándul.

Dan jelenik meg a mosdó ajtajában.

– Mi folyik itt? – kérdezi gyanakodva.

– Semmi, csak dumálunk – feleli Finn.

– Remek hely egy kulturált beszélgetéshez – mondja Dan. – Szia, Liv! Mizujs? Idén nyáron még nem is láttalak.

– Most jöttem haza Olaszországból – felelem.

– Szuper. Nyaralni voltál?

– Nem, egy szobrászkurzuson.

– Hű, az király! És milyen volt?

– Ez tényleg remek hely egy kulturált beszélgetéshez, haver – ismétli meg a barátja szavait Finn. – Intézd csak el a folyóügyeidet, aztán odakint talizunk, oké?

– Igen, persze – feleli Dan, aztán eláll az ajtóból, hogy kimehessek a férfiklotyóból.

Miközben kilépünk, érzem, hogy Finn közvetlenül mögöttem halad. A zenésztársai a pult másik végéből hívják, ahol Chas éppen a feleseket sorakoztatja fel. Pár lány is van velük, köztük Sophie és Claire.

Újra csatlakozom a barátnőimhez, miközben Finn elsétál mellettem.

– Van valami mesélnivalód? – kérdezi Rach vigyorogva.

– Nincs – felelem, és ahogy megfordulok, látom, amint Finn átkarolja Tarek vállát, és közben felém pillant; a tekintetünk összetalálkozik.

Finn szája sarka egy félmosolyra húzódik. Pár másodpercig tartom a szemkontaktust, de aztán a szívem olyan heves vágtába kezd, hogy el kell fordítanom a fejemet. Az italomért nyúlok, és remegve belekortyolok.

Lehet, hogy át kell gondolnom az idei nyár prioritásait.