Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Nyomodban, 2019

Kettőnk titka (Függőség I.), 2019

Kettőnk bűne (Függőség II.), 2020

Mennem kell (bővített kiadás), 2020

Mögötted!, 2020

Nőiségnapló (társszerző: Sienna Cole), 2021

Festménybe zárt lelkek, 2021

Harmónianapló (társszerző: Konkoly Zsófia), 2022

Kisujjeskü (Egyezség 1.), 2022

© Ludányi Bettina, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Coverist Studio - Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-75-7

„Valamely illúzió szétrombolásából még nem lesz igazság, legfeljebb tudatlanságunk fokozódik csupán, »üres terünk« tágul, »sivatagunk« területe gyarapszik.” – Friedrich Nietzsche

A NYOMOZÓNŐ

– Fogalmam sincs, miért jöttem. Tényleg nem tudom. – Lenézek az olcsó papírpohárral babráló ujjaimra. A kávét már rég megittam belőle, mégsem akartam letenni. Valahogy megnyugtatott, hogy a kezemben tarthatom. Azt is mondhatnám, enyhítette a zavaromat, és biztonságot adott.

Nem merek felpillantani. Félek, hogy inamba száll a bátorságom. Szinte hihetetlen, hogy szorongok néhány ember előtt, mikor egész életemben a halál körül ólálkodtam, és bűnözőket kergettem. Most olyan távolinak tűnik mindez. Mintha teljesen más valóságba csöppentem volna. És… mintha én is teljesen más ember lennék.

Azt tartják, egyik pillanatról a másikra is képesek vagyunk megváltozni. Az ember valójában nem olyan stabil, mint gondoljuk. Bevallom, én soha nem hittem ebben. Sőt, tulajdonképpen nem is foglalkoztatott. Nem volt tapasztalatom, most viszont van. Ha akarnám, akkor sem tagadhatnám tovább: amit eddig jól hangzó klisének hittem, igaz.

– Vagyis… – megköszörülöm a torkom. Túl száraznak érzem. Már-már fojtogatóan száraznak. – Talán mégis tudom. Nem volt hová mennem. Úgy éreztem, beszélni akarok valakivel, de körbenéztem, és rájöttem… nincs kivel. Ez… – keresem a megfelelő szót – nagyon fájt.

Amikor elhallgatok egy-egy pillanatra, néma csönd vesz körül. Egyetlen pisszenést sem hallani a teremben.

– A legjobb barátom kómában van. – Összepréselem az ajkamat. Azt hittem, képes leszek kimondani anélkül, hogy összeszorulna a mellkasom, most mégis fojtogat a sírás. Szükségem van pár másodpercre, hogy összeszedjem magam. Mindenki türelmesen vár. – Már egy hete. Sokat ülök az ágya mellett. Figyelem őt. Néha még imádkozni is szoktam. – Keserűségemben elnevetem magam. A hangom olyan, mint amikor valaki végighúzza a körmét egy tantermi táblán: fájdalmas és fülsértő. – Pedig nem vagyok jóban Istennel.

Veszek egy mély levegőt, és felnézek. Az ismeretlen arcokról együttérzést olvasok le. Mindenki figyel, kivétel nélkül. Ez annyira különös. Ez a csoport, ez az egész… Hogy tudnak ilyen odaadással figyelni egymásra? Különösen… rám? Nem is ismernek. A szemükben senki vagyok. Mindössze a nevemet tudják, meg azt a néhány dolgot, amit az elmúlt öt percben kipréseltem magamból.

– Szóval én csak… – megvonom a vállamat. – Ki akartam mondani hangosan, mennyire nem tudom, hogyan tovább. Káosz van bennem, káosz van körülöttem, és ez megrémít. – Elhúzom a számat. – Hát… ennyi.

Lehunyom a szemem. Kifújom a levegőt, teljesen kiürítem a tüdőmet. Különös módon némi megkönnyebbülést érzek. Végső kétségbeesésemben jöttem ide, de valójában egyáltalán nem hittem abban, hogy jobban leszek. Üdítő valami jót is tapasztalni.

– Köszönjük, Alexia! – mondja Sue, a középkorú, afrofrizurás nő, aki a csoportot vezeti. Telt alkatú, nagy karika fülbevalót és sok színes karkötőt visel. – Szeretne még valaki beszélni?

Egy férfi jelentkezik, aki már a gyűlés kezdete óta összefont karral ül a székén. A bemutatkozásnál elmondja ugyan, hogy alkoholista, én mégis úgy érzem, hogy magának még nem ismerte be úgy igazán. Az elején én is így voltam ezzel. Igyekeztem kerülni az A-betűs szót. Aztán egy ponton persze muszáj volt bevallani magamnak, mert hát… A munkám miatt leginkább. Szabályokat kellett felállítanom magamnak, hogy ne veszítsem el a keresetemet. Aztán persze mégis megtörtént, de ez… már a múlthoz tartozik.

Roger, azt hiszem ezt a nevet mondta a fickó, hamar befejezi a mondandóját. Mivel más már nem akar beszélni, Sue megbontja a kört. Vannak, akik rögtön felpattannak, mások egymás felé fordulnak, hogy beszélgessenek, és olyanok is akadnak, mint én, akik hirtelen nem tudnak még felkelni. Csak ülök ott a szétbabrált pohárral a kezemben, és figyelem, ahogy az emberek a terem végébe viszik a székeket, amin ültek.

Nincs kedvem hazamenni. Hányinger fog el már az üres lakásom gondolatától is, és bevallom… most Amarához sincs türelmem. Négy napja már, hogy kiengedték a kórházból. Azóta Blake folyamatosan mellette van, mégis folyton felhív. Kérlel, hogy menjek át, aludjak ott, én pedig mindig lerázom. Ettől persze bűntudatom van, mert megígértem Noah-nak, hogy vigyázok rá. Néha meg dühös leszek, és azt mondom magamnak: kik ezek az emberek? Semmi közöm nincs hozzájuk. Miért kellene nekem felelősséget vállalnom értük? Miért pesztráljam Amarát, mikor nekem is van bőven bajom? Én is épp széthullóban vagyok, rám ki fog vigyázni? Nekem ki fog…?

– Hahó!

Egy kéz lendül el a szemem előtt.

– Tessék?

Felkapom a tekintetem az előttem magasodó férfira. Talán velem egyidős lehet. Piszkosszőke haja kócos, szürke szemében mosoly bujkál.

– Ne haragudj, nem akartalak megzavarni – szabadkozik maga elé emelve a kezét. Olcsó órát és ezüstláncot visel, meg egy gyűrűt a hüvelykujján. – Csak azt kérdeztem, hogy elvihetem-e a széked. Segítek Sue-nak elpakolni.

Megrökönyödve látom, hogy már alig lézeng egy-két ember a teremben. Basszus! Ezek meg mikor tűntek így el? Mennyi ideig gondolkodhattam?

– Ó, elnézést. Teljesen elkalandoztam. – Felállok a székről, és mellélépek. – Köszönöm.

A férfi egy mosollyal válaszol. Megemeli a széket, összecsukja, és a többi közé viszi. A szememet forgatva sétálok a kuka felé, közben magamat korholom. Mostanában egyre gyakrabban esik meg ez a mély elkalandozás. Korábban is hajlamos voltam rá, de ezúttal sokkal zavaróbb.

Kidobom a papírpoharat, és a kabátomért nyúlok. Odakint sötét van. Nyolc is elmúlt már. Legalább nem lesz akkora a forgalom.

A kabátom után a táskámat is leveszem az akasztóról. A kulcsomat keresem. Minden más a kezem ügyébe akad, csak az nem. Olyan zaklatott voltam, hogy csak belehajítottam a nagy zsebbe, de arra nem gondoltam, mekkora kínlódás lesz kihalászni.

Torokköszörülés vonja magára a figyelmemet. Felpillantok a férfira, aki volt olyan kedves, és elvitte a székemet.

– Úgy néz ki, mint akire ráférne egy vacsora.

Elnyílik a szám a döbbenettől. Hogy mi? Egy vacsora…? De mégis miért? Kedvesen elmosolyodom, és igyekszem udvariasan visszautasítani.

– Nem, köszönöm, nem…

– Ez eggyel több nem volt – neveti el magát.

Nem tudok mit mondani erre, úgyhogy habogni kezdek arról, mennyire szeretnék már hazaérni. Hazugság! Egész nap a kórházban voltam, fáradt vagyok, blablabla… Na jó, ez igaz!

– Ugye tudja, hogy ez a gyűlésen nem jön be?

– Tessék?

A farmere zsebébe mélyeszti a kezét.

– Alkoholista vagyok, ahogy maga is. Hiába vagyok józan már húsz éve, attól még ismerem a szitut. Hazamegy az üres lakásba, ahol a magány még erősebben zuhan magára. Lefekszik aludni, hogy ne igyon, de képtelen álomba merülni. Ettől csak tovább növekszik a frusztrációja, ami már akkor fellobbant önben, amikor ledobta a kulcsokat, és azok visszhangot vertek az ürességben. Megbeszéli magával, hogy csak egy korty lesz. Vagy egy pohár. Aztán hirtelen egy üveg vagy kettő, netán néhány feles. – Felvonja a szemöldökét beszéd közben. – Ez is egy befejezése lehet a ma estének. Vaaagy – nyújtja el a szót – eljöhet velem bekapni valamit, beszélgetünk, a szelep engedni kezd, és hazaérve máris nem fogja olyan szarul érezni magát.

Hirtelen nem tudok mit mondani. Valójában számát sem tudom, hány estém zajlott így. A Chaddel történtek után megfogadtam, hogy addig nem veszek magamhoz piát, amíg fel nem épül. Hiszen bármikor hívhatnak, hogy felébredt a kómából. Szó szerint bármikor. Nem lehetek piás, ha bemegyek hozzá a kórházba. De sajnos… az önuralom nem az erősségem, így minden este a pohár fenekére néztem. Elvágtam magam Amarától, aki jelenleg az egyetlen kapcsolatom. Most meg itt vagyok, és idegeneknek mesélek a szar életemről. Bár itt mindenkinek jóval szarabb az élete, mit nekem.

– Oké, mit akar? – bukik kik belőlem a kérdés. Mert hát nem lehet, hogy valaki csak szimplán kedves. Mindig van valami hátsó szándék. Lehet, hogy elveszítettem valamit a nyomozó énemből, de nem vagyok hülye.

A férfi ismét felvonja a szemöldökét. Beharapja a száját, majd elmosolyodik. Akaratlanul is elkezdem megfigyelni és kielemezni. Pár napos hosszúságú borosta keretezi az arcát, némiképp elrejtve annak természetes ívét. A tekintete bizalmat keltő, ugyanakkor mindez nem jelent semmit. A szeme alatti halvány karikák ellenére kiegyensúlyozottnak tűnik. Szinte nehéz elhinni, hogy tényleg függő. Bár elvileg Sue is az, és ő is elég jól néz ki. A fenébe! Azon kapom magam, hogy féltékeny vagyok. Hogy csinálják?

– Megértem, hogy bizalmatlan. Az emberek tényleg mindig akarnak valamit. De itt – mutat körbe – csak segíteni szeretnénk egymásnak. Mert mindannyian egy csónakban evezünk. Sokan csak erre a gyűlésre és ezekre az emberekre számíthatnak. Az elhangzottak alapján szerintem ez magának is ismerős.

Mély levegőt veszek, és újra szóra nyitnám a számat, ám megelőz.

– Tudja, mit? A szemben lévő kifőzdében leszek. Általában többen ülünk be, de ez a legkésőbbi gyűlés, szóval ma egyedül maradtam. Ha szeretne enni és beszélgetni, csatlakozzon.

Mielőtt válaszolhatnék, elsétál mellettem. Olcsó parfüm szaga csapja meg az orromat. Utánanézek, amíg el nem tűnik a folyosó végén. A teremben már csak Sue van. Egy fiatal lánnyal beszélget. Nagyon bele vannak merülve, ezért köszönés nélkül, halkan távozom. Nem akarom megzavarni őket. Pontosan tudom, hogy egy-egy ilyen beszélgetésen akár életek is múlhatnak.

Az épület előtt beülök az autómba, és bedugom a kulcsot. Elfordítanám, de valami visszatart. Bakker, mennyire nem akarok hazamenni. A kifőzdére siklik a tekintetem. Igaza volt a fickónak. Nagyon is. De úgy az arcomba vágta a valóságot! Nem akarom megadni neki azt az örömöt, hogy még be is sétálok oda… Elhatározom, hogy csak azért is hazamegyek, és nem fogok inni egy kortyot sem. Jól megmutatom ennek az „ismerem a sztorit” alaknak, hogy igenis képes vagyok mást választani. Lehet, hogy eddig úgy tűnt, túl gyenge vagyok a helyes döntésekhez, de mostantól minden más lesz. Elég volt a rinyából! A sarkamra állok, és aztán mindenki meglátja, milyen fából faragtak!

A MENTOR

– Csak hogy tudja… – csúszik be a bokszba velem szemben. Meglepődöm a hirtelenségen, noha tudtam, hogy jönni fog. A legtöbbször… jönnek. – Nem azért vagyok itt, mert itt akarok lenni. Azért jöttem – elhúzza a száját, mint akinek nehezére esik bevallani –, mert igazából nem akarok hazamenni, és még itt is jobb, mint otthon.

Meglehetősen jó abban, hogy magára öltse az elutasítás látszatát. Olyan nőnek tűnik, aki nem szívesen támaszkodik másokra. Ha mégis, akkor szüksége van egy magyarázatra, amit a személyisége elfogadhatónak vél.

Leteszem a kezemből a villát, lenyelem a falatot, és hátradőlök a bokszban. A háttámlára dobom a bal karomat.

– Pedig nagyon ellenállt – mondom kissé cinikusan. Kíváncsi vagyok, hogyan reagál.

– Még most is ellenállok! – vág vissza felszegett állal. – Haza is indultam, miután lelki fröccsöt adtam magamnak. De már a második pirosnál állva elkezdtem az alkudozást, és az erő, amit hirtelen megéreztem, tova is röppent. Szóval… káromkodtam egyet, és most itt vagyok.

A szeme kialvatlanságról árulkodik, a haja kócos. A tekintete a helyiséget pásztázza, közben az ujjait tördeli. Tudom, mire gondol. Jó ideig mindannyiunknak ugyanaz jár a fejében. Aztán már… egyre kevesebbet.

– Alexia, igaz?

Alig észrevehetően bólint.

– Kér valamit? – igyekszem kiszakítani a gondolatok körforgásából. El kell érnem, hogy ha csak egy rövid időre, de elfelejtse mindazt, ami most az agyában pörög.

– Nem is tudom… – ismét elhúzza a száját, és az asztal közepén heverő étlapért nyúl. – Nem hinném, hogy egy falat is lemegy a torkomon.

– Itt finom a saláta – mondom. – Egyen azt. Jót fog tenni.

Felsandít rám, majd megvonja a vállát. Végül azt rendel egy pohár jegesteával.

– Mi a sztorija? – kérdem, amikor az asztalunkhoz tévedt pincérnő felveszi Alexia rendelését, és távozik. Tágra nyílt szemmel pislog rám, mint aki nem érti a kérdést.

– Milyen sztori?

Szóval tényleg nem világos számára…

– Amiért inni kezdett.

Felhorkan, és közli, hogy nem fogja az orromra kötni. Előbb-utóbb úgyis megteszi, válaszolom neki, majd újra kézbe veszem a villát, és folytatom a vacsorát.

– Nem fogok kitálalni egy idegennek.

Nem bírom elfojtani a mosolyomat.

– Az előbb is idegeneknek tálalt ki – mondom elkapva a pillantását. Nem tetszik neki a visszavágásom. Összefonja a karját a mellkasa előtt, és még akkor is durcásan mered rám, amikor lerakják elé a salátáját.

Rákacsintok, de nem mondok semmit. Néha az a legjobb, amit tehetünk, ha csendben maradunk. A hallgatás egyeseknek olyan kellemetlen, hogy inkább megered a nyelvük. Ezt a mentoromtól tanultam, aki… nagyon fontos volt számomra. Mintha az apám lett volna. Négy éve halt meg. Néha úgy érzem, még mindig küzdök a gyásszal, ami olykor furcsa dolgokra készteti az embert.

Miután a pincérnő elviszi az üres tányérokat, még mindig csendben ülünk egymással szemben. Gondolatban azt latolgatom, hogy vajon megnyílik-e végül.

– Elmúlt a késztetés – szólal meg alig hallhatóan.

– Ez volt a cél.

Nem pillant fel rám. Az asztallapot bámulja maga előtt. Vajon mi mindenen mehetett keresztül, mire ide eljutott? Nemcsak a közelmúltra gondolok, hanem azokra az időkre, amik elszürkültek, megfakultak ugyan, de a hozzájuk kapcsolódó érzések még mindig bennünk élnek.

– Mit tegyek?

Nem felelek rögtön. Elszakítja a tekintetét az asztaltól, és rám néz. Egy rövid időre összekapcsolódik a pillantásunk. Tetszik a szeme. Mandulavágású.

– Engedje meg a fájdalomnak, hogy jelen legyen. Ne akarja mindenáron elnyomni.

Beharapja a száját.

– De… ha engedek neki, akkor elsodor. – A hangja elcsuklik, a tekintete csillog a visszatartott könnyektől.

– Ez illúzió. Nem fogja elsodorni.

Látom rajta, hogy nem hisz nekem. Ugyanakkor azt is, hogy akarja. Szeretne változtatni. Különben nem jött volna ide. Engedett volna a démoni suttogásnak, hazavezet, és iszik…

– És ha… ha mégis?

Pár másodperccel tovább tartom a szemkontaktust, mint szeretném. Kiveszem a zsebemből a pénztárcámat, és előhúzok belőle egy kis cetlit.

– Akkor hívjon fel.

Sue, a gyűlés vezetője és az új mentorom, mindig azt mondja nekünk, hogy legyen nálunk néhány cetli a telefonszámunkkal, hátha valakinek szüksége lesz rá. És jellemzően mindig van valaki, akinek szüksége van rá.

Alexia remegő kézzel veszi el a felé nyújtott papírdarabot. Köszönetet rebeg, és a telefontokja hátuljába csúsztatja.

– Azt hiszem, ideje mennem – mondja végül.

– Rendben.

Intek a pincérnőnek, hogy hozza a számlát.

– Hagyja csak! – szólok rá Alexiára, amikor kihúzza a táskájából a pénztárcáját. – Én állom. Legközelebb majd maga hív meg.

Mert lesz legközelebb. Ezt már mindketten tudjuk.

A NYOMOZÓNŐ

Belépek a lakásba, és ledobom a kulcsokat az előszobában álló szekrényre.{1} Belököm az ajtót, és nekivetem a hátamat. A fejemet hátradöntöm, és kifújom a tüdőmben rekedt levegőt. Mintha egész hazaúton bent tartottam volna. A gyomrom görcsben volt végig, pedig a saláta tényleg jót tett neki. Nagyon féltem, hogyan fogom érezni magam, amikor ideérek. Jelenleg egyetlen korty alkohol sincs a lakásban, de ez nem azt jelenti, hogy nem tudnék hozzájutni. Most, hogy itt vagyok, úgy érzem magam, mintha tojáshéjon kellene lépkednem.

A telefon rezegni kezd a zsebemben. A torkomat mintha összeszorítaná valami. Amara. Hiába van ott Blake, ő valamiért hozzám ragaszkodik. Nem is értem. Csak azért, mert nyomozó voltam? Vagy mert többet tudok erről az egészről, mint a barátja?

Előhúzom a készüléket, és fogadom a hívást.

– Szia, minden rendben? – kérdezem. Azért mégiscsak este tíz óra van.

A vonal túloldalán nevetést hallok. Ez nem Amara. Elveszem a fülemtől a telefont, és rápillantok a képernyőre. Meg sem néztem, ki hív, annyira biztos voltam benne, hogy Amara lesz.

– Én is valami ilyesmit akartam kérdezni – mondja az ismerős torz hang.

A zsaroló.

– Mit akar? – sziszegem a fogaim között. Az idegesség hirtelen költözik a testembe. Ökölbe szorítom a szabad kezem. Már csak ez hiányzott!

– Mintha nem örülne nekem, nyomozónő! Megbánt.

– Hagyjuk ezt! Mi a fenét akar?

Elég volt abból, hogy játssza itt a nyomozót, mikor már rég nem az. Fogadja el, hogy az a szakasz lezárult az életében, és kezdjen magával valami mást.

Ezt akkor mondta nekem, mikor először találkoztunk szemtől szemben. Rohadt sokáig járt a fejemben mindez. Olyan kegyetlenül vágta oda, hogy szinte fizikai fájdalmat okozott. Visszagondolva, elég találó volt az ördögmaszk, amit viselt. Mert kegyetlen, és semmi együttérzés nincs benne, az biztos!

Lehunyom a szemem. Egész testemben remegek.

– Csak szerettem volna beszélni magával. Elmondani, mennyire sajnálom a barátját.

– Ezt ne merje felhozni! – kiabálom magamat is meglepve. A fejembe éles fájdalom hasít a düh nyomán. Chad állapota súlyos. Nem lehet ennyire érzéketlen!

Elnézést kér, de nem veszem figyelembe.

– Na jó, tudja mit? Leszarom, mit akar. Én most leteszem.

Elveszem a fülemtől a telefont.

– Ne legyen ostoba. – Az ujjam megáll a levegőben, képtelen vagyok kinyomni. – Lásson túl azon a szaron, amit az orra alá dugtak. Mindaz, ami körülveszi, csupán illúzió. Ne engedje, hogy elragadja.

A homlokom ráncba szalad. Mi a fenét jelent ez?

Szóra nyitom a számat, hogy rákérdezzek, de addigra megszakítja a hívást. Én egyszerűen… lefagytam. A kezemben tartott készülék képernyőjét bámulom. Megannyi kérdés ömlik egyszerre az agyamba. Miféle illúzióról beszélt? Milyen szart dugtak az orrom alá?

A telefon hirtelen felvillan. Egy üzenet. Tőle…

Nem minden gonosznak van ördögszarva. Vannak, akik másfajta álarcot viselnek, ami talán még veszélyesebb.

Remek!

Ledobom a telefont a szekrényre, és fel-alá kezdek járkálni a szobában. A szívem hevesen ver. Nem értem, miért reagálok így. Úgy érzem, mintha minden szava célba talált volna. Csak egy a gond: nem látom a célt. Nem értem az egészet. Van egy különös érzés bennem, valami ösztönszerű dolog, de…

– Baszd meg! – bukik ki belőlem. Megállok, mindkét kezemmel beletúrok a hajamba. – Mi a szart akarsz tőlem? – kiáltom az üres szobának.

Miért nem tudja egyszerűen elmondani? Miért kell ez a virágnyelv meg a titokzatos üzenet? Mi a francot szórakozik itt velem? Illúzió, ördögök meg álarcok. Basszus! Teljesen összezavart, és talán jó okkal. Lehet, hogy pont ezt akarta elérni. Mi van, ha veszélyes? Ha tényleg veszélyt jelent Amarára? Noah börtönben van, de… ha ez nem elég? Ha ennyi nem elég neki?

– Amara…

Oda kell mennem! Talán direkt akarta elterelni ezzel a hívással a figyelmemet. Ám nem fogom megadni neki ezt az örömöt. Egyszer a szemembe mondta, hogy álljak félre, és nem hallgattam rá. Most trükkökhöz folyamodik, hogy megtegyem. De nem fogom.

Felkapom a telefont, a táskát, a kocsikulcsot, és kiviharzok a lakásból. Ma Amaránál töltöm az estét, holnap pedig elmegyek a rendőrségre, és bejelentem a hívást.

* * *

Az emberek sokszor azt látják, amit látni akarnak. Érdekes tulajdonság ez, vagy minek hívjam… A lényeg, hogy ezzel a csalók és a manipulátorok kezére játszanak. Hamar rájöttem, hogy épp ezért sokkal könnyebb elérni bármit, ha nem az igazság útját járom. Miért nehezítsem meg a saját dolgomat? Mi okom lenne jót tenni, ha a rossz hamarabb hozza el ugyanazt az eredményt? Ugyan miért menjek a hosszabb úton, ha van rövidebb is?

Kivéve persze akkor, ha a hosszabb szórakoztatóbb. De más esetben… Minek? Az élet túl rövid a kerülőkhöz csak azért, hogy a lelkiismeretünk nyugodt legyen. Bár be kell vallanom, az én belső hangom soha nem szólt egy kurva szót sem arról, hogy amit teszek, az rossz. Nem emlékszem, hogy éreztem volna bűntudatot vagy sajnálatot. Azt sem tudom, mi az. Ismerem a szót, látom az emberek arcán, amikor megjelenik, de bennem… bennem nincs meg a képesség arra, hogy érezzem. És pont ezért szórakozom olyan jól!

Volt egy célom, amit elértem. A bábukat – nézzük csak, hány óra is van… ó, igen… – mostanra mindet kiütöttem. Épp a napokban gondolkodtam rajta, hogy mi lesz ezután. Szerencsére az élet mindig tálcán kínálja a megoldást, ahogy tette ezt most is. Ugyanis újabb bábuk kerültek a táblára, amitől felettébb boldog vagyok. Újabb játék indul, ám ezúttal más eszközökkel és szabályokkal. Vajon ki fog legelőször kiesni? Kinek a józan esze mondja fel a leghamarabb a szolgálatot? Ki lesz a leggyengébb láncszem?

Hm, van is egy tippem…

A NYOMOZÓNŐ

Megállok az ajtó előtt. Nevetés szűrődik ki a házból. Feláll a hátamon a szőr. Ez a Blake gyerek halálra idegesít. Nem tudom, miért. Van benne valami, amitől legszívesebben felmosnám vele a padlót. Amarának viszont fontos a jelenléte, csessze meg.

Szinte hihetetlen, hogy ez a fickó Noah egyik jó barátja. Vagy… csak volt a jó barátja.

Noah…

– Francba! – motyogom magam elé, egy másodpercre lehunyom a szemem. Vannak pillanatok, amikor kényszerítenem kell magam, hogy ne gondoljak rá. Annyi érzelem bukkan ilyenkor a felszínre bennem, hogy magam sem tudom azonosítani őket.

Tudom, hogy szembe kell néznem a történtekkel, de egyelőre elég teher nekem Chad állapota. Ha ő jobban lesz, majd utána foglalkozom azzal, milyen ostoba voltam.

Veszek egy mély lélegzetet, és lenyomom a kilincset. A lakáj rögtön az arcomba mászik, úgyhogy intek neki gyorsan, hogy fogja vissza magát.

– Csak én vagyok – mondom.

A történtek óta ő is egy kicsit feszültebb, mint mindannyian. Bár a kihallgatás miatti stressz kezd alábbhagyni, jóval több idő lesz, mire itt mindenki kiheveri a dolgokat.

Az idős férfi a nappali felé int, én pedig a szememet forgatva közlöm vele, hogy hallom… Halványan elmosolyodik, és teával kínál. Egyelőre nem fogadom el. Beszélnem kell Amarával. Meg amúgy is… késő van a teázgatáshoz.

A nappaliba lépve hirtelen alábbhagy a jó hangulat. Ez ismerős. Valahogy jó vagyok abban, hogy elvágjam az emberek kedvét. Amara és Blake a kanapén ül, egymással szemben. Úgy tűnik, valami hányingerkeltően romantikus pillanatot zavarhattam meg.

– Ne zavartassátok magatokat – szúrom oda, mielőtt Amara megszólalhatna. – Kell a nevetés ebbe a házba ilyen körülmények között, nem igaz?

Amara elnézően elmosolyodik, Blake szeme pedig szikrákat szór.

– Mit keresel te itt ilyen későn? – kérdi.

Wow, mióta is tegeződünk? Tuskó paraszt!

– Blake! – szól rá Amara. – Van kulcsa, és bármikor bejöhet. Megbízom benne, és a barátom.

A férfi felhorkan, amit ezúttal szó nélkül hagyok. Tettem róla, hogy ne kedveljen. Azóta nézek rá ferde szemmel, hogy először megláttam.

– Beszélnünk kell – intézem Amarához a szavaimat. Tudom, mit felel, már azelőtt, hogy megszólalna. Közli, hogy Blake előtt bármiről beszélhetek, én azonban megmondom neki, hogy vagy kiküldi vagy én megyek el. – Nem jókedvemben vagyok itt. Okkal jöttem.

Amara tekintete elfelhősödik. Szól a férfinak, hogy hagyjon minket magunkra, aki végül kelletlenül ugyan, de megteszi. A szobára mély csend ereszkedik. Amara int, hogy üljek mellé a kanapéra, én azonban inkább az ablakhoz sétálok.

– Felhívott – mondom kertelés nélkül.

– Sejtettem, hogy valami ilyesmi miatt jöhetsz. Mondtam, hogy jó lenne, ha többet lennél itt, de te csak akkor jelensz meg, amikor történik valami. Új testőröd lesz, Amara – másítja el a hangját, hogy kiparodizálhasson. – A kórházban leszek, Amara. Felhívott a zsaroló, Amara.

Dühösen feláll a kanapéról, és elém lép.

– Miért nem jössz csak miattam? – kérdi.

– Nem értelek. Hiszen miattad vagyok itt.

A fejét ingatja, és összefonja a karját a mellkasa előtt. Nyilván tudom, mire gondolt, de én… Nem vagyunk barátok, hiába állítja. Megígértem, hogy vigyázok rá, de úgy tűnik, hogy Blake is épp eléggé betölti ezt a szerepet.

– Blake miatt van? Miatta nem akarsz többet itt lenni?

– Mit vársz tőlem? – tárom szét a kezemet.

– Azt, hogy beszélgessünk – emeli fel a hangját. – Veled voltam benne ebben a szarságban. Te és én voltunk a legközelebb ehhez az egészhez, és… – Már azt hiszem, kimondja a nevét, de nem teszi. A történtek óta nem. – Tudni akarom, hogy vagy.

– Látod, nem?

Felhorkan.

– Nem, nem látom. Olyan vagy, mint egy kibaszott szobor.

Mégis mit kellene mondanom, kérdezem tőle. Chad kórházban van, és még mindig nem ébredt fel. Noah börtönben, én igyekszem nem alámerülni a szarban, épp ezért próbálok nem inni. És igen, csak próbálok, mert bár egy nap végre eltelt úgy, hogy nem ittam, ez bármelyik pillanatban megváltozhat.

A naplóról már nem is beszélek neki. Minden éjszaka megjelenik a kép előttem… Noah a tarkójára teszi mindkét kezét, és azt mondja: „Tévedtél, Alexia. Van írva a naplóba.” Nem hagy nyugodni, noha a napló közelébe sem mentem azóta, hogy lenyúltam. Aztán itt van a zsaroló is, aki miatt most itt vagyok.

– Szóval… tudod, hogy érzem magam? – zárom le ezt a témát. – Mint egy porcelánbaba, amit széttörtek, majd bénán összeragasztottak, és egy kósza szellőtől is újra apró darabjaira hullhat.

Amara szóra nyitja a száját, de végül nem mond semmit. Az arcán szomorúságot látok. Átkarolja magát, és inkább kinéz az ablakon.

Felsóhajtok.

– Azért vagyok itt, mert bár tudtuk, hogy a zsaroló még játékban van, eddig nem jelentkezett. Nem tudom, mit akar, de nem kockáztatnék. – Terelem el a témát ahelyett, hogy elnézést kérnék az indulatos kirohanásomért. Fel sem tűnt, milyen hangosan beszéltem csak akkor, amikor csend lett körülöttünk. Tudom, hogy Amara csak jót akar, és ő is próbálja feldolgozni a történteket, de én nem leszek a legjobb barátnője, akivel kifecsegheti magát. Még akkor sem, ha ő sokkal többet veszített, mint én. Bosszantott a jókedvük Blake-kel, de tudom, miért volt… Néha muszáj nevetnünk egy kicsit, különben beleőrülünk a fájdalomba.

– Mit mondott?

– Igazából semmi konkrétat. Felhozta Chad állapotát…

– A rohadék! – sziszegi a fejét ingatva.

– …aztán valami olyasmit mondott, hogy nem minden gonosznak van ördögszarva.

Amara felvonja a szemöldökét. Nem kell kimondania a kérdést. Jelzem, hogy én sem értem, mit akart ezzel mondani. Bármilyen tévképzetek is vannak annak a férfinak a fejében, nem akarom, hogy emiatt még több veszteség és fájdalom érjen.

– Szerinted veszélyes?

Megvonom a vállamat.

– Nem tudom. Tényleg nem tudom. De jobb, ha óvatosak vagyunk.

{1} A jelenethez illő zene: Anita Lester – You Want It Darker