A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Charles Frazier: Nightwoods

Random House, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York.

Az Éjjeli erdő cselekménye kitalált történeten alapul. A nevek, karakterek, helyszínek és történések az írói képzelet szüleményei, vagy fiktív módon szerepelnek. Mindennemű egyezés valódi eseménnyel, helyszínnel vagy személlyel, legyen az élő vagy elhunyt, csupán a véletlen műve.

Copyright © 3 Crows Corporation, 2011

Hungarian translation © Révész Tamás, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Fordította: Révész Tamás

Szerkesztő: Illés Róbert

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-687-445-2

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

A szerzőtől a Jaffa Kiadó gondozásában megjelent:

A nyomkeresők

Annie-nek

„Még egy folyón sem kelhetsz át

A hídpénz megfizetése előtt.”

Arkhilokhosz, i. e. 7. század

I

Első fejezet

Luce újonnan örökbefogadott gyermekei aprók, bájosak és vadócok voltak. Azt gyorsan megtanulta, hogy nem bölcs döntés magukra hagyni őket a kertben a baromfikkal. Csupán néhány toll maradt az egyik állat után meg egy sárga, pikkelyes láb, begörbült ujjakkal. Egyikőjük sem tudott beszélni, de a lány gyilkos pillantást vetett rá, amikor meg merte kérdezni tőle, hová tűnt a kakas többi része.

A gyerekek a teremtés minden eleménél jobban imádták a tüzet. A kelleténél jobban belelkesítette őket egy kupac száraz gyújtós látványa. Luce kénytelen volt elrejteni a konyhai gyufákat, leszámítva azt a néhányat, amelyet farmerja hátsó zsebében tartott a tűzhely meggyújtásához. Alig két nap kellett hozzá, hogy a gyerekek felfedezzék, hogyan szíthatnak tüzet a gyújtósból egy friss gallyra erősített cipőfűző segítségével. Beszpídezett, parányi barlanglakók sem csiholtak volna gyorsabban tüzet náluk. Fel is gyújtották a Vadászház hátulsó sarkát, Luce pedig rohanhatott a forráshoz és vissza színültig töltött bádogvödrökkel, hogy eloltsa.

Addig pálcázta a két gyereket egy vékony fűzfavesszővel, míg combjuk csupa rózsaszín hurka nem lett. Közben egyértelművé vált, hogy mindenféle fájdalmat, ami csak éri őket, mélyen magukba temetnek, de sírni nem hajlandóak. Luce ekkor megfogadta, hogy soha többé nem bántja őket. Bevonult a konyhába, és sütött egy engesztelő barackos pitét.

Luce-ba nem sok anyai ösztön szorult. Az állam sózta a nyakába a gyerekeket. Ha nem fogadta volna be őket, akkor, mint a kölyökkutyákat, szétválasztották volna a testvérpárt. Nagykorukban már nem is emlékeztek volna egymásra.

Bár most, amikor már valószínűleg késő volt visszakozni, úgy érezte, talán az lett volna a legjobb. Ha szétválasztják őket, azzal talán azt a különcséget is tompítják, amelyen osztoztak, és amit egymásban szítottak. További bizonyítéka ez annak, ha még bárkinek is szüksége volna rá, hogy sokkal jobb világban élnénk, ha nem érezne minden egyes ember mélyről jövő késztetést a szaporodásra. Ám az Úr végtelen bölcsességében, úgy tűnik, szórakoztató gondolatnak tartotta, hogy folyton össze akarjunk feküdni valakivel.

De a gyerekeket már a gondjára bízták, mit tehetett volna Luce? Az ember igyekszik szeretni a világot, annak egyértelmű tervezési és kivitelezési hibái ellenére is, és gondját viselni a rászorulóknak, akikkel az élet összehozta. Aki nem így tesz, az annyit is ér.

Így állt a Vadászházhoz is. Nem az ő birtoka volt, csupán afféle gondnokként lakta. Egyesek talán házfoglalónak hívnák azok után, hogy a vénember meghalt. De a jelek szerint senki más nem akarta megóvni az épületet a futónövények térhódításától, nélküle a ház egy zöld dombocskává válna.

Az előző század végén a Vadászház hűvös nyári menedék volt a síkságon tomboló augusztusi hőség elől menekülő, tehetős vendégeknek. Egy vasútmilliomosnak, miközben a hegyvidék völgyén zakatolt végig a vonata, az a víziója vagy talán szeszélye támadt, hogy földgátat emel, felduzzasztja a folyót, és feltölti vízzel a mélyedést, egészen a falu határáig. Ezután a túlparton saját tervezésű faházat építtetett a yellowstone-i Old Faithful Inn mintájára, bár szerényebb méretben és exkluzívabb kivitelben. Minden bizonnyal jobb vasútmágnás volt, mint építészmérnök, ugyanis a végeredmény egy jellegtelen, túlméretezett téglatest lett, egy irdatlan rönkház, melynek fedett verandája a tóig elhúzódó pázsitra, valamint a túlparti településre nézett. Szemmel láthatóan a múlt századi gazdagok jóval kevesebbel is beérték.

A milliomosoknak és a vasútnak már nyoma sem volt. A tó azonban megmaradt, mint különleges, színváltó víztükör a kék és zöld hegyek szabdalta, bonyolult tájkép közepén. Állt még a Vadászház is, bár mostanra idegen, romos lakhelyül szolgált egyetlen lakójának. A földszinten voltak a társalgószobák és a terjedelmes előcsarnok óriási, kőből rakott kandallóval és csinos, ám kényelmetlen, Craftsman márkájú fotelokkal, illetve háttámlás padokkal, negyedelt vágású tölgyfa asztalokkal és szekrényekkel. A hosszúkás ebédlő háromszárnyú tolóablakai a tóra néztek, lengőajtajai pedig a méretes konyhára nyíltak, melynek szűkös asztala köré préselődve kanalazták egykor a cselédek a maradékot. A második emeleten keskeny folyosók mentén sorakoztak a hálószobák számozott, hatkazettás, fenti szelllőzőnyílással ellátott ajtók mögött. A harmadik emelet, közvetlenül a tető alatt, az ablak nélküli cselédszobák sötét és fojtogató nyúlürege volt.

Míg egyedül élt, Luce ritkán járt fel az emeletre, de nem a félelem tartotta vissza. Nem egészen. Néhány üres ágykereten és pókhálón kívül nem sok látnivaló volt odafent, szellemekben és hasonlókban pedig nem akart hinni. Még abban sem, hogy a rémálom baljós előjel lenne. Ám a szellemvilág félhomálya mégis gyakran megmozgatta képzelőerejét, amikor éberen feküdt hajnali háromkor, egyedül a hatalmas házban. Borsózott a háta a vendégek és a cselédek sötétbe burkolózó lakosztályától, a dohos ágyaktól és bölcsőktől. A ház az idő múlásáról tanúskodott. Arról, hogy az egyik pillanatban még itt vagyunk, a másikban már nem, és csupán néhány kacatot hagyunk hátra, melyek túlélnek bennünket.

Nem is kellett messzebbre menni a vén Stubblefieldnél, aki a Vadászház tulaja volt az elmúlt néhány évtizedben. Luce többször is meglátogatta a férfit a halálos ágyánál, és azt is végignézte, ahogy az élet utolsó szikrája elhagyja a tekintetét. Legvégső órái nagy részét Stubblefield a tulajdona összeírásával és örökösök közötti szétosztásával töltötte. Az ingatlanok jelentették a fő problémát, amelyek végül mind az egyetlen, haszontalan unokájához került. Foglalkoztatták az értéktárgyai is, mint néhai felesége ezüst étkészlete és csipkés terítője, melyet tökéletes állapotban őrzött, leszámítva egy kisebb rozsdafoltot az egyik sarkán. Alig volt észrevehető. Az ezüst gyertyatartók komoly fejfájást okoztak Stubblefieldnek, ugyanis felesége roppantul szerette őket. Meglepő módon végül Luce-ra hagyta őket, akinek egyáltalán nem tetszettek, és valószínűleg soha nem is fogja megkedvelni őket..

Könnyű mások kétes értékein fintorogni és ironizálni. Luce mégis azt remélte, hogy amikor ő kerül ilyen közel a véghez, inkább az ablakon fog kinézni, hogy az időjárást, a hold formáját vagy egy magányos madár röptét kémlelje. Nem akarta, hogy egy rakás kopott teáskanál kösse le utolsó gondolatait. Luce azonban fél évszázaddal fiatalabb volt Stubblefieldnél, és sejtelme sem volt, mire gondol majd, és milyen lesz az értékrendje, ha megéri a férfi korát. A legfontosabb lecke, amit Luce megtanult élete során, az volt, hogy senki másra nem számíthat. Úgy gondolta, dolgozhat akármilyen szorgosan az ember, hogy azzá váljon, aki szeretne lenni, ha közben a múló évek úgyis felismerhetetlenné torzítják. A legőszintébb igyekezete ellenére is előbb-utóbb csalódni fog önmagában. Ilyen borús gondolatok örvénye ragadta el Luce-t, akárhányszor felmászott az emeletre, a kietlen múlt világába.

Mielőtt a gyerekek megérkeztek volna, Luce már kitapasztalta, hogy sötétedés után jobb, ha az előcsarnokban marad, a tűzhely mellett, a penészfoltos bútorok és a magas, tömött könyvespolcok között, ahol egy óriási rádió is állt a padlón, keresőgombja akkora kerék volt, mint egy Packard kormánya. Behurcolt egy heverőt a teraszról, és kuckós hálószobát alakított ki magának a kandalló, a rádió és a fekvőalkalmatosság hármasából. A könyvespolcokat rogyásig pakolták rongyosra olvasott, régi regényekkel és a Britannica sorozatával, amely majdnem teljes volt, csupán egy-két kötet hiányzott az ábécé közepéről. Az egyik közeli, Stickley márkájú könyvállványon az 1919-as Webster szótárak teljes sorozata porosodott. A könyvek puha gerincénél, ahová a leggyakrabban nyúl az ember, foltok sötétlettek, feltehetően mert a több évtizednyi vendégsereg a kolbászzsíros reggeli elfogyasztása után rögvest elő akarta keresni egy-egy szó jelentését.

Este, lámpaoltás után, a szobát elnyelte a sötétség, egyedül a tűz és a rádiócsövek barátságos derengése világította meg a közeli rönkfalakat. Luce minden éjszaka a nashville-i WLAC rádióadó zenéjére aludt el. Little Willie John, Howlin’ Wolf, Maurice Williams, James Brown. Az énekesek hol reményt, hol letargiát varázsoltak a sötétségbe. Imát harsogtak a levegőbe Nashville-ben, amit az ő rádiója fogott be a távoli hegyi tó mellett, hogy társaságot nyújtson neki.

Szintén kellemes társaságot jelentett tiszta éjszakákon a település fénye. Apró, sárga pöttyök és pászmák csillogtak a fekete tó fodrozódó tükrén. Az egyik legnagyobb előnye annak, hogy a falu odaát volt a túlparton, hogy az emberek csak légvonalban voltak közel hozzá, másképp nem. Autóval egy szűk óra alatt lehetett megtenni az utat a tó innenső partjától, a gáton át, a túlparton fekvő településig.

A távolság rövidebbnek tűnt, amikor Luce a Vadászházba költözött, ugyanis talált egy csónakot az egyik melléképületben. Így már csak húszpercnyire volt falu. A csónak azonban korhadt volt, és kitágultak az illesztései, így az első néhány úton legalább annyi időt töltött a becsorgó víz kimeregetésével, mint evezéssel. Ráadásul úszni sem tudott, annyira legalábbis nem, hogy a tó közepéről kievickéljen valamelyik partra. Felvonszolta a csónakot a fövenyre, hagyta pár napig száradni, majd egy este, szürkületkor rálocsolt egy pohár petróleumot, és felgyújtotta. A láng a mellkasáig csapott fel, tükröződő fénye a város felé kapkodott a tó tükörsima felszínén.

Ezt követően, ha már napok óta magányos volt, elsétált az egy kilométerre élő Stubblefield házához, a további egy kilométerre lakó Maddie-hez, majd még másfél kilométert baktatott az apró vidéki boltig, ahol az ember mindent megvehetett, amit csak akart, egészen addig, amíg az felvágott, fehér kenyér, tej vagy sajt volt, esetleg pástétom, valamint az összes üdítőital, csokoládészelet és csomagolt desszert, ami csak a világon létezik. Összesen hatkilométeres körtúra csak azért, hogy fél órát ücsöröghessen a bolt előtt cseresznyés üdítőt szürcsölve és mályvacukros csokiszeletet majszolva, miközben az arra járó embereket figyelte. A biztonság kedvéért mindig volt nála egy könyv, hogy pár oldal elolvasásával el tudja kerülni a nem kívánt beszélgetéseket.

A legutóbbi július negyedikét Luce a Vadászház verandáján ülve ünnepelte, drága barnalikőrt töltögetett magának, amit a pincében talált, és a miniatűr tűzijátékot nézte a tó túlpartján. A robbanások, melyek a faluban az egész égboltot betakarhatták, olyan apró szikrabuborékokra töpörödtek össze, mint egy kartávolságra tartott bolyhos pitypang. Mikor fényük a sötétbe veszett, a távoli robbanás és az azt követő sistergés elért a Vadászházhoz is. Ősszel, péntek esténként a futballpálya ezüst fénye ragyogta be a keleti égboltot. Kilégzéshez hasonló tompa zajt hallott, amikor a helyi csapat touchdownt ért el. Vasárnap reggelente a baptista és a metodista templomok távoli harangjai úgy csilingeltek, mint jégkocka az üvegpohárban, amiről Luce-nak mindig eszébe jutott anyja egy szófordulata: szomjazd az igazságot. Ez volt Lola szombatesti tósztja – egy Bloody Mary koktélt és egy frissen meggyújtott cigarettát tartott ugyanabban a kezében, alig percekkel azután, hogy a harangok felverték álmából.

A gyerekek a nyár derekán érkeztek meg, a levegő sűrű volt a párától, a tó tükre sima és fémesen kék. A túlparton a hegyek az olívazöld árnyalataiban tornyosodtak a település fölé, míg csúcsuk bele nem veszett a fakószürke égboltba. A kislány és a kisfiú előmászott a piszkosfehér Ford hátsóüléséről, majd megálltak egymás mellett, magabiztosan és figyelmesen. Nemcsak bámészkodtak, hanem úgy méregették Luce-t, mintha közben nem is őrá figyelnének. Mint a ragadozóknak, tekintetük egyenesen előre meredt, a környezetüket fürkészték, hogy lecsapjanak az első adandó alkalomra, viszont nem akartak megriasztani senkit. Egyelőre. Rókák a tyúkólban, gondolta Luce.

Vadiúj ruhát viseltek, az államtól kaphatták. A lányon mintás, kék pamutruha volt, fehér zokni és fehér tornacipő. A fiún fehér pamuting, hordatlan, még merev kék farmer, fekete zokni és fekete tornacipő. Mindkét gyerek szőke volt, mint a mogyoróhéj, és olyan borzas, mintha a fodrászuk kapkodva nyírta volna meg őket, nem törődve azzal, hogy melyik a fiú és melyik a lány.

– Sziasztok, ikrek! – köszönt Luce.

A gyerekek meg sem mukkantak, sőt, még csak rá sem pillantottak, ahogy egymásra sem.

– Hahó – mondta Luce, kissé hangosabban. – Hozzátok beszélek.

Semmi válasz.

Luce az arcukat fürkészte, és nyomát sem fedezte fel rajtuk az aggodalomnak önmaguk vagy bárki más iránt. Arckifejezésük azt üzente, hogy nem érdemes velük szórakozni, ellenben ők szívesen ujjat húznának bárkivel. A kocsi hátuljához lépett, ahol az állami alkalmazott éppen két kartondobozt pakolt ki a csomagtartóból. A férfi letette őket a földre, majd a kisebbiket megbökte a cipője orrával.

– A ruhájuk – mondta. – A másik meg a maga húgáé. Személyes holmik.

Luce szinte le sem vette a szemét a gyerekekről.

– Mi bajuk van? – kérdezte.

– Semmi különös – válaszolt a férfi. Zippójával rágyújtott egy cigarettára. Szemlátomást kimerítette a tízórás út.

– Valami nem stimmel velük – mondta Luce.

– Volt némi nehézségük.

– Micsoda?

Luce várakozóan ácsorgott, míg a férfi szívott pár slukkot cigarettájából, majd a füstöt elhessegetve közelebb lépett hozzá.

– Magát azért fizeti az állam, hogy a dolgát végezze – mondta –, és még érthetően sem tud fogalmazni. Milyen nehézségről beszél?

– Az egyik doki szerint gyengeelméjűek – válaszolt a férfi. – Egy másik szerint csak láttak, amit láttak, aztán kiragadták őket az életükből, és bevágták őket a metodista otthonba, míg elrendezik a dolgaikat. Az apjuk jogi ügyleteit.

– Ő nem az apjuk. Árvák.

– Sokáig tart, mire az ilyesminek a végére járunk. Közben rászokunk egy bizonyos szóhasználatra.

– És mi van Johnsonnal? – kérdezte Luce.

– Közeledik a tárgyalása, és biztosan elítélik. Ráültetik a jó öreg székre, megkötözik, aztán beledobják a tablettát a vödörbe. A sav pezsegni kezd, ő meg szépen megfullad. A közeli családtagok kapnak meghívót is.

– Hogy végignézzék?

– Van a falon egy vastag, kerek ablak, olyan színű, mint a koszos víz az akváriumban. Ha nagy a tömeg, felváltva kell odaállni. Akkora, mint egy tányér, egyszerre csak egy fér hozzá.

– Én is beállok a sorba – mondta Luce.

A gyerekek szótlanul kószáltak a Vadászház előtti udvaron. Lassan és megfontoltan lépkedtek, felmérték a terepet, mint két kis víziboszorkány, akik a megfelelő pontot keresik a kútásáshoz.

– Szóval az a nehézség – kezdte Luce. – Azon kívül semmi bajuk?

– Legjobb tudomásunk szerint.

A férfi körbehordozta tekintetét a romos faházon, a tavon és a túlparti falun, mely homályosan látszott a párás levegőtől, és csak onnan volt felismerhető, hogy az épületek távoli, szabályos mértani alakzatai megtörték az erdő zöld egységét. Egy-egy torony dárdahegyként meredt a mennyek felé, az apró, vörös, téglaépítésű boltok és a főutca lejtőjén sorakozó fehér lakóházak fölé magasodva. Akárhova máshova nézett az ember, csak hegyeket, erdőt és tavat látott.

A férfi két kört rajzolt a levegőbe a cigarettájával, egybefoglalva az előtte elterülő, magányos szépséget és hanyatlást.

– Innen nézve nem gondolná az ember, hogy ilyen hosszú az út a falutól idáig – mondta.

– Elég hosszú a tó.

– Na igen. A kanyargós földutakról nem is beszélve.

– Bizony – hagyta annyiban Luce.

– És mi van a másik irányban? – kérdezte a férfi. – Semmi?

– Az út még elvisz egy ideig, de arra már senki sem lakik.

A férfi kiszúrt egy kifakult fatáblát, amely két rozsdás láncon lógott a veranda lépcsői fölött. „Waya Vadászház”.

– Ez valami indián szó? – kérdezte.

– Cseroki. Azt jelenti, hogy farkas.

– Nem ismerem a pénzügyi helyzetét – mondta a férfi.

Luce egyenesen a szemébe nézett, és próbált semmit sem elárulni a tekintetével.

– Már nem járnak ide turisták?

– Úgy a világválság és a második világháború óta nem üzemel – felelt Luce. – Csak gondnok vagyok.

– Jól fizetik?

– Itt lakhatok, gondozhatom a kertet, leszedhetem a gyümölcsöket. Meg jár érte egy kis juttatás is.

– Juttatás? – kérdezte a férfi.

– Így hívják, amikor olyan kicsi a fizetés, hogy szégyellik bármi másnak nevezni. Csakhogy meghalt a vénember. A tulaj. Úgyhogy a juttatásom pillanatnyilag szünetel.

– Tudja, a gyerekek sokba kerülnek – mondta a férfi. – Etetni, ruházni őket, satöbbi.

– Gondolom, nem jár utánuk semmi pénz – válaszolt Luce.

– Talán a nagyszülők segítenének?

– Kizárt.

– Nincs jobb ötletem. Talán, ha valaki vigyázna a gyerekekre, beköltözhetne a faluba, és találna jobb állást.

– Ez egy elég nagy „ha”.

– Na igen – mondta a férfi.

– Azt hiszem, megoldom egymagam. Nehogy idegeskedjen nekem az állammal együtt, miután beül az autójába és hazamegy a fővárosba.

– Be van kötve az áram és a víz?

– Az feltétel? – kérdezte Luce.

A férfi vállat vont.

Luce hüvelykjével a ferdén álló, keresztre emlékeztető villanyoszlop irányába bökött az út szélén, és az arról lelógó fekete vezeték felé, amely a veranda eresze alatti fehér kerámiacsatlakozóhoz vezetett.

– Tudja, már évek óta nem a tizenkilencedik században élünk errefelé – mondta.

A férfi szívott egy utolsót a cigarettájából, majd elpöckölte a csikket, mintha az nem is szemét volna, amiért pillanatokkal ezelőtt még intim kapcsolatban állt a lélegzetével. A még füstölgő csikk lepattant egy fenyőfa törzséről, és a barna tűlevélavarban landolt.

Luce odasétált, felvette a bőrszínű filternél fogva, majd a vörös földútra hajította, és elnyomta a cipőjével. Hüvelykjét és mutatóujját háromszor is beletörölte farmerja combjába, ami valószínűleg eggyel vagy kettővel több volt a kelleténél.

– El sem hinné, milyen keveset fizetnek ezért a rohadt munkáért – mondta a férfi.

– Ó, szerintem elhinném – felelt Luce.

Aznap éjjel, mivel még nem tudta, hogyan szállásolja el a gyerekeket a Vadászházban, Luce bevonszolt még egy heverőt a teraszról, és a kandalló másik oldalán helyezte el. Az ikrek a hosszú nap fáradalmai után mélyen aludtak a halk rádiózajra, Luce azonban félálomban forgolódott még a harmadik DJ-váltás után is.

A gyerekek előtti számtalan békés nap képe elevenedett meg újra és újra elméjében, és úgy érezte, naiv lenne azt remélni, hogy minden marad a régiben. Vége azoknak a napoknak, amikor egyes egyedül, teljes nyugalomban róhatta a földutakat. Bár, meg kell vallani, akármilyen örömteli is a kocsimentes élet, megvolt a hátránya is. A stopposok több bizalmat fektetnek másokba, mint amennyit azok megérdemelnek. Az ember csak sétál és sétál, nem történik semmi. Figyelmesnek kell lennie, hogy az unalom fel ne eméssze. Ám a befektetett energia időnként megtérül. Luce például meglátogathatta útközben idős ismerőseit azoknak korral járó furcsaságaival együtt.

Különösképpen Maddie-t, aki a saját álomvilágában élt, ahol még mindig 1898-at írtak, és mindörökké azt is fognak. Vagy esetleg 1917-et. Életkora meghatározhatatlan volt, valahol az öreg és a vénség között. Háza távol helyezkedett el az úttól, és nyár végére kertje dúsan virágba borult. A kas- és kardvirágok, a lizinkák és kúpvirágok egymásba gabalyodva pompáztak. Ősszel szárított pirospaprika és zöldbab lógott a verandaoszlopok közé akasztott pamutzsinegről. Maddie többnyire vidékies konyhájában üldögélt egy fatüzelésű tűzhely, egy étkezőasztal és egy kályha között, melynek köve legalább ötvenezer begyújtástól volt kormos, olyan nők kezétől, akik már réges-rég meghaltak. A mostani század legszembetűnőbb újításai a plafonról összesodort vezetékeken lecsüngő izzók voltak.

Maddie az év minden napján virágmintás otthonkát hordott, melyre a hűvösebb hónapokban kibolyhosodott kardigánfelsőt húzott. Egykor magas, karcsú nő lehetett, mielőtt az idő mostani méretére nem aszalta, évről évre tömzsibbé, pöttömebbé és hajlottabbá változtatva, mígnem a fiatal lányból, aki egyszer volt, csupán a tengerkék szempár maradt meg, amit az idő acélszürkévé edzett. Néha furcsa hangulatba került. Csupa olyan szót volt csak hajlandó használni, amelyet gyermekkorában hallott, mint ehelyt, imhol, tova és szérű. A legrosszabb napjain mondandója felét a kontextusból kellett kikövetkeztetni. Eleinte Luce számára Maddie otthona nagyrészt képzeletbeli világnak tűnt, melyben még mindig a disznóvágás, a petróleumlámpa, a kútásás, a pottyantós vécé és a többi régimódi dolog körül forog az élet. Majd később ráeszmélt, hogy az ő új élete sem sokban különbözik ettől.

Amikor Luce beugrott meglátogatni, Maddie mindig friss forrásvízzel kínálta egy horpadt merőkanálból, és énekelt neki. Maddie rengeteg balladát ismert olyan lányokról, akiket elkapott és megölt az a férfi, aki előtte még rájuk akart volna mászni. A fiatalok számára elérhetetlenül intenzív érzelmi átéléssel trillázott és kántált, az egymást követő versszakok pedig csigalassúsággal vánszorogtak a távolinak tűnő végkifejletig. A dalok a tábortűz mellett elmondott rémtörténetekre emlékeztették. A teherbe ejtett lányokat megkéselték, lelőtték vagy agyonverték, majd elhantolták a fagyos földbe, esetleg az éjfekete, mély folyóba vetették. Pompás Polly. Kicsiny Omie Wise. Merülj, merülj, knoxville-i lány. Néha a gyereknemzés még csak nem is volt narratív tényező. Előfordult, hogy a férfi azért oltotta ki a lány életét, mert nem birtokolhatta; ha a lány véleménye ellentmondott a férfi késztetésének, az halálos bűnnek számított. A balladákban a szerelem, a gyilkosság és a birtoklás olyan szorosan összetapadt, mint a kinőtt jegygyűrű a bedagadt gyűrűsujjal.

Kezdetben Luce csupán antik különlegességnek tartotta Maddie dalait, ám a húga bebizonyította, hogy valami örök igazság rejlik bennük, amikor szembekerült Johnny Johnsonnal. Eleinte olyan hevesen izzott kettejük szerelme, hogy még nézni is rossz lehetett, annál szórakoztatóbb volt azonban olvasni róla Lily alkalmanként beszállingózó leveleiben, melyekben a friss szerelem úgy lángolt, mint az erdőtűz. Lily érzelmi vágyakozása olyan szembetűnő volt a leírt sorokban, mint a begyulladt petróleum a való világban. Szerelem, szerelem, szerelem. Így írta le a néhány hónapnyi tomboló szenvedélyt. Minden levelet cikornyás szignó zárt: szeretettel, Lily.

Luce most éberen feküdt a sötétben, jól tudta ugyanis, hogy Maddie gyilkosballadái pontosan erről a helyzetről szóltak, és azt üzenték, hogy a sürgős közösülhetnék lángja a nőt hamarabb megégeti, függetlenül attól, hogy milyen romantikusan, fennkölten és szívszorítóan is ábrázolják utólag a férfi gyötrelmét. Luce elképzelte Omie Wise gyilkosát egy kerek, piszkoszöld ablakon keresztül. A nyaka körül hurok, a lába alatt hamarosan kinyíló csapóajtó mögött tátongó, fekete űr. Ó, micsoda vágyakozást és megbánást érezhetett akkor. De már késő volt. Késő volt Lilynek is, hogy megtanulja a leckét: a tomboló szenvedély semmi jóhoz nem vezet, mindenkinek csak kárt okoz.

Luce próbált elaludni, de százezernyi tücsök, kabóca és más ciripelő rovar magas feszültségű zúgással árasztotta el a nyári éjszakát. Felkelt, felkapcsolt egy halovány fényű éjjeli lámpát, és egy tölgyfaszekrényből, mely nála is magasabb volt, elővett egy szivardobozt. A gyerekek mélyen aludtak, Luce pedig az arany fénykörben ülve, a dobozzal az ölében, átlapozta Lily leveleit az elmúlt pár évből. Levendulaszínű, zöld vagy élénk rózsaszín tintával felvitt, jókedvű, kanyargós betűk sorakoztak a pasztell levélpapírokon.

Luce véletlenszerűen bontott fel borítékokat, és addig olvasott, amíg el nem jutott egy olyan mondatig, amely alapján lehetetlen volt nem kritizálni Lily emberekbe vetett fatális hitét és bizalmát. Mindenki, akivel csak Lily találkozott, csodálatos ember volt, és mindig ragyogó jövő állt előttük. Minden egyes lap azt bizonyította, hogy téved. Luce egyik levélnek sem ért a végére, mielőtt elrakta volna, követve Lily precíz hajtásmintáit.

Luce úgy döntött, nem olvassa többé a leveleket addig, amíg nem tudja azokat jobban értékelni. Egy távoli napon majd újra előveszi őket, jobb emberként, amikor már nem csak perzselő haragot érez, amiért gyönyörű, szelíd kishúga nem védte meg magát a veszélyekkel fenyegető világgal szemben.