Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Nem érdektelen néha ellenőrizni, hogy hogyan merül fel az ember emlékezetében egy rég elfelejtett alak, amely abban a pillanatban mindjárt magával is hozza életünknek azt az egész szakaszát, amelyben ő szerepet játszott. Amikor így aztán az az életszakasz hirtelen megvilágosodik, az elmosódott figura is egyre élesebb kontúrokat kap, domborodni kezd, relieffé válik és végül, mint gyermek az anyjától, önálló szoborműként szakad el az időtől és tértől, amely nemzette. Akkor aztán sokáig nem lehet vele bírni. Nem hagyja nyugodni az embert.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Molnár Ferenc

A GŐZOSZLOP

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-154-5 EPUB
ISBN 978-963-678-155-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás:
1926

a borító Lesser Ury (1861 – 1931)
Éjszakai utcakép, Berlin (1920)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Nem érdektelen néha ellenőrizni, hogy hogyan merül fel az ember emlékezetében egy rég elfelejtett alak, amely abban a pillanatban mindjárt magával is hozza életünknek azt az egész szakaszát, amelyben ő szerepet játszott. Amikor így aztán az az életszakasz hirtelen megvilágosodik, az elmosódott figura is egyre élesebb kontúrokat kap, domborodni kezd, relieffé válik és végül, mint gyermek az anyjától, önálló szoborműként szakad el az időtől és tértől, amely nemzette. Akkor aztán sokáig nem lehet vele bírni. Nem hagyja nyugodni az embert.

A gőzoszlop… Ez a történet így került fel a mélyből. 1925 októberében Berlinben voltam. Gyakran vezetett át utam a kis Cornelius-hídon, amelyen át az autók végtelen sorban szaladgálnak a régi és az új Berlin közt. Igen nagy itt a forgalom, mert sok utca siet mindkét parton a kis híd felé, tehát az autók közt rendet kellett csinálni. Építettek ennélfogva a híd végébe, a kocsiút közepébe fából és üvegből egy mesterséges rendőrt. Embermagasságú, derékvastagságú oszlop volt ez, pontosan ugyanolyan színűre festve, mint a berlini közlekedési rendőrök szürkés-zöld egyenruhája. Az oszlop talpa csizma-magasságig fényes fekete festékkel volt befestve. Az oszlopfej sisakszerű kupakban végződött, amely szintén fekete lakkfestékkel volt befestve és csalódásig utánozta a rendőrök fénylő fekete bőrcsákóját. Az oszlop-rendőrnek ez alatt a csákója alatt, a feje helyén üveggömb, ebben egyetlen nagy ciklops-szeme volt. Fenyegetően fel-felvillanó, a világítótornyok mintájára szerkesztett automatikus fényszóró, úgynevezett «Blinklicht», amely egész éjjel fáradhatatlanul pislogott, éles sugár-szúrásokkal kínozva az éjszakát. Nem tudom, szándékosság volt-e, hogy ez a világítótornyocska rendőrnek volt maszkírozva vagy véletlen. A tény az, hogy ilyen volt, erről nagyon sok arra járó ember beszélt mosolyogva. Idevaló ismerőseim közül az egyik egész határozottan mondta, hogy ez az igazi berlini ötletek közé tartozik.

Már most néhány hónapig másfelé jártam és 1926 februárjában megint visszajöttem Berlinbe. Gyalog jöttem a hotelem felé egy amerikai színházi ügynökkel. Mikor a hídhoz érünk, azt mondom neki:

– Mulatságos dolgot mutatok itt magának.

És keresem a fa-rendőrt a nagy, hű szemével. Nincs ott. Elvitték, lebontották, úgy látszik, nem vált be. Helyette a hídfő kocsiútjának közepén ott izzik az a tüzes, bója-szerű vasrács-félgömb, aminőt már sok berlini utcakeresztezésnél látni. Sárgásvörös, haragos tüzelő szem a földön, az aszfalt közepén, amelyet áhítattal kell megkerülniük az autóknak. Így ezekről kezdtünk beszélni az amerikaival, ezekről a szárazföldi világító-bójákról, amelyek olyanok, mint a szájával lefelé borított szakajtó s amelyekben éjjel-nappal pokol színű, vad, agresszíven erős villanyfény ég. Azt mondja az amerikai:

– Olyanok, mint a rácsos kazánfűtő ajtók. Mikor éjjel látom őket messze egymástól sorban izzani a fekete aszfalton, el tudnám képzelni, hogy a poklot fűtik rajtuk keresztül.

Aztán fölmerült az az ötlet, hogy ezek szelepek, amelyeken át titokzatos éjszakákon feltör a tűz, a füst, a láva, hogy könnyítsen ennek a forrongó nagy világvárosnak földalatti lázain, a tüzes talaján, amely izzóan hánytorog a mélyben, a gondtalanul itt sétáló idegen lábai alatt. Így jutott eszembe, amit Jean Giraudoux ír egy könyvében Berlin talajáról. Valami ideges szeretet-gyűlölet keverék ömlik el ennek a nyugtalan és nyugtalanító francia írónak minden lapján, amelyen Németországról ír. Berlin talajáról például megvetően, sőt utálattal ír. Nem szereti ezt az agyagot. Az a mondata ugrik az emlékezetembe, amelyben azt írja, hogy Berlin talajában még eltemetve lenni sem jó, mert ez a föld nem bocsátja át a vizet és ez kedvezőtlen a halottakra nézve. Így esik szó Jean Giraudoux-ról. Én azt mondom: rám a legnagyobb hatást egy másik könyvének az a fejezete tette, amelynek címe: «Prière sur la Tour Eiffel». Egy május elsején felmegy az Eiffel-torony tetejére, onnan lenéz Párizsra és elmondja a gondolatait. Igazán kis remekmű ez a néhány oldal. Ebből is felém villan egy mondat: azt mondja, «milyen bizalma lehetett a nehézkedési törvényben annak a mérnöknek, aki ezt a vastornyot építette!»

Innen kezdve rohamosan kapaszkodtak egymásba a kapcsolatok. Elmondom az amerikainak, hogy én mindig valami familiáris meghatottsággal gondolok az Eiffel-toronyra, mert boldogult apám Eiffel mérnöknek a háziorvosa volt Budapesten.

– Budapesten? – csodálkozik az amerikai.

– Igen, ott.

És elmondom neki, hogy Eiffel, aki már rég a torony építése előtt európai hírű vaskonstruktor volt, Budapesten két nagyszabású vasművet alkotott: a Margithidat és egyik legszebb épületünket, a Nyugati Pályaudvart. Abban az időben hosszú ideig lakott családostól Budapesten és nem tudom, milyen összeköttetések révén, boldogult apám volt az egész idő alatt a háziorvosa. A Margithíd, amely a Dunát a Margitsziget déli csúcsa mellett hidalja át egyik legszélesebb szakaszán – magyarázom az amerikainak – úgy emlékszem: fél kilométer hosszú, nyugodt, szép vaskonstrukció és annyira rajta van az építőjének az egyénisége, hogy a gondos megfigyelő néha olyannak látja, mintha a nagy folyamon keresztülfektetett vízszintes Eiffel-torony volna, azzal a különbséggel, hogy sokkal hosszabb, mint az és azzal a könnyebbséggel, hogy ez fekszik, míg amannak állnia kell. Elmondom, hogy ez az okos francia ezt a hidat úgy csinálta, hogy valamikor a közepéről egy harmadik ágat lehessen levezetni róla a szép Margitszigetre, amely nekünk, budapestieknek világhírű büszkeségünk. Ezt a tervet otthagyta nálunk Eiffel és mi sok évvel azután megcsináltuk a Margithíd harmadik ágát, amely a magas hídról levezet a szigetre. Most repülőgépről nézve olyan ez a híd, mint egy zömök ipszilon-betű, amelynek rövid lába a Margitsziget csúcsán áll, két hosszú karját pedig kitárja Pest és Buda felé. Felmelegszik bennem a lokálpatrióta s elbeszélem, hogy a sziget hajóalakú és két kilométer hosszú s hogy Habsburgi József, a magyarbarát és filológus osztrák főherceg már hatvan évvel ezelőtt olyan tündéri parkot csináltatott Szent Margit kolostorának romjai köré erre az egész szigetre, hogy ez a park-terv a külföldi klasszikus kertészeti szakmunkákban is dicsőítve van. Elmondom, hogy szállodák és vendéglők vannak a szigeten, mert gyógyhatású, negyvenöt fokos kénes hőforrások fakadnak belőle, amelyek egy csinos vízesést és vagy száz fürdőkádat táplálnak. Elmondom, hogy húsz éven át ezen a szigeten nyaraltam és megemlítem, hogy azért mégis az volt a legszebb, mikor egyszer egy nagyon szigorú és rengeteg hótól fehér télen az igazgatóság nyitva tartotta a kisebbik szállodát s elnevezte vízgyógyintézetnek, mert be akarta vezetni a téli fürdőszezont.

Ezen a télen tizennegyedmagammal én is ott laktam a szigeti kis szállóban. És nagyon érdekes volt ott lakni egy ilyen fiatal újságírónak, nagyon mulatságos, mert az a kis elszánt csoport, amely a primitív, másfélemeletes hotelben ott telelt, csupa különös emberből állott. Különös dolgok játszódtak ott le. Például egyszer, egy vasárnap reggel…

Igen. Mikor ideértünk a beszélgetésben, egyszerre feltárult emlékezetemben ennek a vasárnap reggelnek a képe: az égnek gyöngyházszíne volt. Még emlékszem, keresgéltem a szín-mintát, amihez ez a nem borús, de nem is napfényes világos égbolt pontosan hasonlított. Inkább tej-opál színű volt, csak azon a helyen, ahol a felfelé törekvő nap ostromolta, játszott a nemes-opál fátyol mögött bujkáló gyémántszíneiben, szinte érezni lehetett, hogy a nap türelmetlenül hevíti, oldja a vastag mennyei ködöt, amely lassan mégis csak kénytelen engedni. Vasárnap mindig ilyen jóakaratúan vágyódik hozzánk a Nap, ezt már rég figyelem. Talán, mert háromszáz millió ember nyelvén aznap van a neve napja. Vagy mert mi már ráneveltük, hogy aznap van a legnagyobb szükségünk rá. Szóval, azon a vasárnap reggelen így küzdött a nap a téli reggel fehér-szürke fátylai mögött, mikor én kábultan érkeztem oda a városból egy reggelig tartó éjszakai szórakozás után. Amikor a kis hotel mellett a szánkóból kiszálltam, rémülten látom, hogy a hotel előtti térséget fedő vastag és szűzi hólepelből egy embervastagságú, hatalmas gőzoszlop emelkedik, szinte lövell az ég felé. Alul volt a legsűrűbb, fölül ritkult és fenn a messzi magasban tűnt el. A gőzoszlop nem a hóborított földből tört elő, mert mozgott. Elég gyorsan haladt, egyre távolodva a hoteltől egy messziről látható kis épület felé, amelyben a gyógyszertár és az igazgatósági iroda volt. Odáig követhettem csodálkozó szemmel, mert befordult a kis épület mögé s miután még néhány pillanatig látható volt a felső része az alacsony háztetőn túl, végleg eltűnt. Ott álltam a kapuban, mint egy gyerek és világosan éreztem, hogy természeti csodát láttam.