GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

A.J.Molloy

The Story of X

Trasnworld Publishers, London, 2012

Fordította: Kopp Lukács

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Copyright © A. J. Molloy

Hungarian translation © Kopp Lukács, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-775-8

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Irodalmi vezető: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

A. J. Molloy egy Londonban élő nagyon sikeres író álneve

S.-nek

1.

Hát itt vagyok: a Caffè Gambrinusban. Végre Itáliában, egy híres kávéház teraszán ülök a gyönyörű Nápoly egy híres utcájának sarkán, a levegő langymeleg, az esti ég felhőtlen, és az út mentén magasan felhalmozott szemét szagát érzem.

Rendőr sétál az utcán egy megkopott, omladozó, összegraffitizett palazzo előtt. Úgy néz ki, mintha Armani tervezte volna: a napszemüveg, a fegyver, a tekintet, a jól szabott kék ing és nadrág, a csillogó bőr; ahogy lomhán jár. Dolce & Gabbana zsaru.

Tényleg jóképű. Rengeteg jóképű férfi van errefelé. De a legjóképűbb pasi három asztallal odébb ül.

– Szóval, ki az?

Jess közelebb hajol, rám néz.

– Roscarrick.

– Mi van?

A legjobb barátnőm, Dartmouth-ból, Jessica Rushton – érdekes és csípős a humora, szép, brit születésű és nagyon cinikus – felhúzza a szemöldökét és hátraveti hosszú, sötét haját. Hitetlenkedve, rosszallón csettint.

– Sosem hallottál lord Roscarrickról?

– Lord?

Jessica mély hangon felnevet.

– Marcus James Anthony Xavier Mastrosso Di Angelo Roscarrick.

– Jézus az égben!

– A közeli barátai csak Marcnak hívják.

– Hát, azzal időt spórolnak.

Jessica vigyorog.

– Ó, és milliárdos. Ezt egész Nápoly tudja.

Átpillantok a kávéházi asztalok fölött erre a gazdag férfira. Legfeljebb harmincévesnek látszik, és egyszerűen bámulatosan néz ki. Nincs rá jobb szó. Bőre sötét, tekintete távolba révedő, írisze nagyon halvány, kékes árnyalatú. Micsoda megdöbbentő kontraszt! Arcéle komoly, mégis lenyűgöző, ellenállhatatlan: sasszerű, állati, szomorú, borostás, és a tiszta, ragadozó jellegű felnőtt férfiségbe valami kisfiússág elegyül. Szexi. Nagyon, nagyon szexi.

Ez nem én vagyok. Nem szoktam ilyen azonnali reakciókhoz. Azon veszem észre magam, hogy önkéntelenül megigazítom vállig érő szőke hajamat, és azt kívánom, bárcsak többet fizettem volna, amikor legutóbb levágattam. Vajon rám néz? Nem néz rám. Csak a kávéját kortyolja apró csészéjéből, kecsesen emeli a porcelánt ajkához. Egyedül ül. A semmibe bámul. Higgadt, szenvtelen, szeme sem rebben. Ó, istenem, az a profil!

– Ugye nem esel máris szerelembe, X?

Jessica nevezett el X-nek, amikor először összeköltöztünk abba a dartmouth-i szobába. Teljes nevem Alexandra Beckmann. Alex B. Röviden X. Kaliforniai szőke vagyok, kis részben zsidó származású, huszonkét éves. Jess szerint naiv. Lehet, hogy igaza van. Ezenkívül elég okos vagyok és kifejezetten jó nevelést kaptam, jó iskolákba jártam. És Nápolyban vagyok. Itáliában.

Jessica még mindig erről a pasiról beszél. Én csak nézem, önkéntelenül. Nem tehetek róla. Muszáj. Arra számítottam, hogy Itáliában a férfiak sablonosak, nagyon szexik és talán egy kicsit idegesítőek. Ez a férfi egyszerűen gyönyörű; izgató, de nem úgy, ahogy vártam.

– Nagy ügy. Még egy jóképű kurafi…

Beszél, csak beszél. Újabb cigarettára gyújt, szájából a füstöt egy pillanatra profin az orrába fújja. Ezt nem szokta csinálni otthon, New Hampshire-ben.

– Nagyon… érdekes arc – mondom.

Gyenge hazugság.

– Tartsd magadat távol tőle.

– Tessék?

Jessica füstöt nevet.

– Szia, bárány, levághatlak?

– Rossz ember?

– Szívdöglesztő. A hangsúly a döglesztőn van. Komolyan, X. Nem neked való.

Önkéntelenül is zokon veszem ezt a megjegyzést. Tudom, hogy Jess azt hiszi, naiv vagyok, tapasztalatlan és ártatlan, egypasis típus, és ebben nem is téved olyan nagyot: egy kicsit prűd vagyok és konzervatív – hozzá képest. Barátságunk alatt végig ő volt az, aki ivott, dohányzott, falta a pasikat, aki kalandokba bocsátkozott, aki hajnali háromkor tántorgott haza egy újabb névtelen pultossal, aztán pár órát horkolt a konyhapulton, majd a konyhaasztalon dugtak. Mindeközben én az egy-barát-az-egyetemi-évek-alatt viszonyba bonyolódtam; bebeszéltem magamnak, hogy szerelmes vagyok, és tanultam, csak tanultam.

De a barátom unalmassá vált, vagy végre rájöttem, hogy unalmas, közben a tanulmányaimnak kezdett látszani az eredménye. Mesterképzésre megyek. Ezért vagyok Itáliában, hogy anyagot gyűjtsek a szakdolgozatomhoz: A Camorra és a Cosa Nostra: a szervezett bűnözés történelmi gyökerei Dél-Olaszországban.

Olasz történelmet akarok tanítani, de ezt a szakdolgozati témát csak azért választottam, hogy legyen ürügyem Nápolyba jönni, egy kicsit szórakozni Jess társaságában, és hogy jól érezzük magunkat. Ő már korábban ide jött, amint tudott. Hat hónapja. Egy évet kihagy az egyetemen. Olaszt tanulni és angolt tanítani jött; a beszélgetéseinkben és e-mailjeiben nagyon lelkesen ecsetelte az ételeket, a várost, a férfiakat; igen, a férfiakat. Miért ne? Alig vártam, hogy vele lehessek.

Mert szórakozni akarok. Jól akarom érezni magamat. Huszonkét éves vagyok, volt két barátom és egy nagyon félresikerült egyéjszakás kalandom. Ennyi. Jessica nyíltan kinevet: szinte szűz, a New Hampshire-i Madonna.

Visszafordulok. A férfi felénk néz. Engem néz. Mosolyog rám, halványan, felületesen, mintha csodálkozna. Mintha felismerne, de nem tudná, hova tegyen.

Aztán visszafordul a kávéjához.

– Az előbb idenézett!

Jess megint nevet.

– Néha ezt csinálja. Elfordítja a fejét. Milyen furcsa!

– Ó, fogd be! Ez az egész nagyon új nekem. – Kiiszom a nagyon fekete kávét, egyenesen kitűnő. – Nem szoktam hozzá, hogy ennyi elképesztően jó pasit látok, Jess. A fiúk a Dartmouth-ban olyan idétlen gangsta farmert hordtak, a csípőjük kilátszott. Mint a gyerekek.

– A te barátod konkrétan… – láthatóan megborzong – tornacipőben járt.

– Pfuj! – Én is nevetek. – Tornacipő szürke zoknival. Na, ne!

– Micsoda matador volt!

Lord Roscarrick a kávéját kortyolgatja, és nem néz rám többet. Meg kell védenem az exbarátomat.

– De nagyon tehetséges matematikus volt.

– Igen, de úgy nézett ki, mint egy hajléktalan, X. Micsoda balfék volt! Jó, hogy megszabadultál tőle.

– Amúgy milyen itt az élet? Még mindig Campania férfilakossága témában folytatsz beható tanulmányokat?

– Igen… illetve… már nem…

Jessica vállat von, elfintorodik, elnyomja a cigarettáját. Egy rendkívül figyelmes és jóképű pincér elviszi a hamutartót és egy kedves gesztussal kicseréli: üveg hamutartót tesz le elénk, nehéz kristály, benne CG véset szecessziós betűkkel. A kiszolgálás kifogástalan. A Caffè Gambrinust freskók is díszítik; híres hely. Arra gondolok, mennyibe kerül ez: a kitűnő macchiatók és a finom falatkák – nápolyi szalámi a legfinomabb ciabattaszeleteken. Hat hónapig dolgoztam bárokban, hogy legyen elég pénzem erre a három hónapos kutatóútra. A pénzforrásaim nem kiapadhatatlanok.

De nem törődöm a költséggel, ma nem. Ez az első estém Nápolyban!

Telik az este. Ez a férfi, Roscarrick még mindig ott ül, de hangsúlyosan a másik irányba néz. Szép az öltönye, gyönyörű a profilja, de úgy döntök, inkább elfelejtem. Lesz még sok.

A kávéház terasza mögött az utcákon pezseg az élet: párok sétálnak, flörtölnek, rendőrök sétálnak és flörtölnek, kölykök ülnek egy helyben álló zöld Piaggio robogókon és flörtölnek. Az egész egy kissé sziruposan ízléstelen, de nagyon élő és nagyon nápolyi, bár fogalmam sincs, hogyan tudom ezt így megítélni, hiszen először vagyok Nápolyban, sőt Itáliában sem jártam még. Csak egyszer voltam Európában, tizennyolc éves koromban egy esős hetet töltöttem Londonban; anya és apa ajándéka, jutalom, amiért elnyertem a Dartmouth ösztöndíjat.

Anya és apa. Hirtelen belém nyilall valami nosztalgia, talán honvágy. Nem, honvágy nem lehet. Csak két napja jöttem el otthonról, a napos udvarú, locsolt pázsitú, San Jose-i kis házból, a kertvárosból, Amerikából.

Most itt vagyok Európában, a legmélyebb, legsötétebb, málló, grandiózus, régi Európában. Máris megszerettem. Sőt elhatároztam, hogy szeretni fogom.

– Ami azt illeti, a pasikat el is felejtheted – jegyezte meg Jessica.

Meglepetten nézek rá.

– Tessék? Azt mondtad, hogy imádod őket. Küldtél egy listát, nevekkel. Elég hosszú lista volt.

– Tényleg? – néz rám félszeg, szinte bűntudatos mosollyal. Zavarban van. – Ó, persze. Igen, emlékszem. Volt egypár. – Csend. – Pár tucat. Nagyon aranyosak… Mi mást csinálna itt egy lány? De olyan átkozottul narcisztikusak, X, hogy kezdenek az agyamra menni.

– Ezt hogy érted?

– A felük anyuci kedvence. Van egy külön szavuk is rá: mammone. Otthon laknak úgy ötvenéves korukig, és az öltözködésük, a hiúságuk… pfuj! – Felnevet. – És férfiretikült hordanak. Ki hitte volna? Férfiretikült!

– Olyat, mint a nők, csak férfifazont?

– Igen. Bőrkiegészítők férfiaknak. Rohadtul metroszexuális jelenség. És a zokni… nadrág zokni nélkül, azt úgy hogy? Rendes öltönyben járnak, de nem húznak zoknit, miközben finomkodnak és illegetik magukat. Jesszus, a férfivécé előtt nagyobb a sor, mint a női előtt, mert több időt töltenek szerelvényigazítással, és egy idő után az embernek az agyára megy a dolog, úgy értem, nézd… nézd… – Széles mozdulattal körbemutat, ezüst karkötői megcsörrennek karcsú, elegáns, napbarnított kezén: a Via Toledótól az operaházig terjedő területre mutat és a nagy térre, amelyen a királyi palota áll, és onnan, azt hiszem, a Tirrén-tengerre lehet lejutni. – Nézd ezt az átkozott szemetet, a rengeteg mocskot! Miért nem tudják feltakarítani? Miért nem tudtok egy kis szünetet tartani a jó kinézet iránti nagy igyekezetben, ti, férfiretikülös, signor Zoknitlanul Flangálók, hogy kitakarítsátok a kicseszett városotokat? Egy igazi férfi ezt tenné.

Csend telepszik ránk.

– Most kell egy ital.

Rendelés leadva. Két Veneziano. Fogalmam sincs, mi az a Veneziano. Jess szinte tökéletes, irigylésre méltó, akcentus nélküli, folyékony olaszsággal rendel. Fél év alatt a hebegő, nehezen összerakott mondatoktól eljutott a kétnyelvűségig. Irigy vagyok rá. Én azt is alig tudom kimondani, hogy uno, due, tre. Ezt is helyre akarom hozni itt: megtanulok olaszul. Ez a terv. És talán, istenem, talán, szerelmes leszek.

Ó, istenem, nagyon szeretnék szerelmes lenni! Nagyon szerelmes. Nem csak úgy tenni, mintha szerelmes lennék, mint Paullal, a tornacipős matematikussal voltam. Ha szerelmes leszek, az lesz az első alkalom. Huszonkét éves vagyok. Kezdek arra gondolni, hogy képtelen vagyok a szerelemre; szerelemmeddő vagyok, vagy ilyesmi. Szegény X! Hallottad X történetét? Képtelen szerelembe esni, pedig az orvosok mindent megpróbáltak. Azt mondják, szerelemmeddőségi klinikára megy.

– Signorina. Due aperitivi.

A pincér leteszi az italokat az asztalra. Két magas, hosszú szárú pohárban háromujjnyi rikító narancssárga folyadék.

Gyanakvón nézem.

Jess mosolyog és nevet. Sötét haja nagyon jól van vágva. Teljesen más, mint Dartmouth-ban volt.

– Ilyennek kell lennie, X. Tudom, hogy olyan, mint a radioaktív szennyvíz, de kóstold meg, delizioso, és nagyon divatos, elhiheted.

Felemelem az italt, az illata és az íze narancsos, keserű és nagyon alkoholos. Kifejezetten jó.

– Fehérbor, ásványvíz és egy Aperol nevű narancslikőr; nem Campari.

– Tessék?

– Így kell készíteni, X. A Venezianót. Három vagy négy elég, hogy egész estére jól érezzem magam. Na jó, lehet, hogy öt kell.

És tényleg elszopogatunk két vagy három italt, vagy ötöt, amíg egészen beáll az éjszaka, az ég tintafekete, a hold magasan áll, az opera közönsége kiözönlik a térre estélyiben, teljes díszben az út másik oldalán, és mi nevetgélünk és viccelünk, mintha a régi lakásunkban lennénk Hanoverben, New Hampshire-ben, amelynek a földszintjén az őrült pasi lakott. Miközben Jessica a pincérrel flörtöl olaszul, én az asztalok fölött lopva rá pillantok.

Mert egész este ott ült, abban a makulátlan öltönyben, elegáns ingben, ékköves ezüst mandzsettagombokkal és azzal a könnyed, ibolyakék hernyóselyem nyakkendőjével, és időnként vékony mobiltelefonján beszél, vagy feláll, hogy üdvözölje egy barátját, ismerősét.

Van, hogy egy-egy kivételezett arra járót meghív, hogy üljön le az asztalához, és ez a káprázatosan jóképű férfi, akinek sötét, göndör fürtjei a keményített fehér inggallérra hullanak, és az arccsontja oly markáns, ez a férfi kifejező gesztusokkal kommunikál. Nem olyan, mint a többi olasz, nyugodtabbnak, összeszedettebbnek tűnik, tartózkodónak. Zárkózott? Nem, tartózkodó. Talán egy kicsit veszélyes.

Ez a férfi, ez a magas, gazdag, elérhetetlen férfi szép. Talán az első igazán szép férfi, akit láttam, egy sötétebb Byron vagy napbarnított Bond. Sok szépfiúval találkoztam már, sok érdekes, megnyerő, sovány, rúgj-labdába-és-gitározz szépfiúval; sok ilyen van Kaliforniában, legalább egy volt Dartmouth-ban – és Jessica lefeküdt vele. De ez a férfi annyira szép, amennyire egy férfi csak szép lehet. Nem homoszexuális és nem metroszexuális, öltöny van rajta, de zoknival, nincs nála férfiretikül, magas, férfias, markáns, karcsú… És istenem… részeg vagyok!

Jessica, mint mindig, most is leveszi a gondolataimat. A negyedik Venezianót iszogatja hanyag, illetlen, de szeretnivaló szürcsöléssel.

– Azt mondják, a felesége meghalt. Baleset. Vagy mégsem? Aztán a családi milliókból milliárdokat csinált. Roscarrick. Angol apa, olasz anya. A Google a barátod, X. Istenem, éhes vagyok! Pizza?

Részeg. De én is. Megrészegített ez az egész. A narancsos aperitif, a sárga nápolyi hold és a finom angolszövet-öltönyös férfi. Lord Roscarrick. Lord Marcus Xavier hogy-is-hívják Roscarrick.

– Jézus, X!

– Mi az?

Jessre nézek, aki döbbenten a számlára mered.

– Mi? Micsoda? Mennyi?

Felnyög.

– Miért ittunk itt? Elmehettünk volna a sarki kocsmába is. A francba!

Rosszullét fog el.

– Mennyi?

– Kilencven euró.

– Jesszus, hiszen csak Venezianókat ittuk.

– Plusz a kávé, plusz a snack. A kénköves pokolba, mekkora féleszű tyúk vagyok! Eszembe juthatott volna, milyen drága hely ez. Bocsáss meg.

Jessicának nagyon kevés pénze van, a tanítás rosszul fizet. Spórolnia kell, és ezt elég jól bírja. De egy kilencveneurós számla tönkreteheti az egész hetét. Vonakodva a retikülömbe nyúlok a kártyámért, de már felbukkan a pincér és mosolyogva visszaveszi a számlát.

– De szükség lesz a kártyámra is... – mondom.

A jóképű pincér udvariasan mosolyog.

– Fizetve van. A signor rendezte a számlát. Signor Roscarrick.

– Hogy… Nem…

Megfordulok, a szívem hevesen ver, idióta módon izgatott vagyok, kissé zavart, tettetett tiltakozással próbálkoznék – kérem, ne, nem szükséges... A nevem Alex. Alexandra. Alexandra Beckmann. Igen. Így van. Két n-nel. Itt a telefonszámom. Írja le. Esetleg tetováltassa a kezére.

De az asztala üres. Már elment.

A designer zsaru a palazzo falának támaszkodik, csendesen cigarettázik a félhomályban.

2.

Ki akarom verni a fejemből, így a másnapot azzal töltöm, hogy kicsomagolom a holmimat új és nagyon kicsi egyszobás lakásomban a Castel dell’Ovo közelében.

Amikor Jessica néhány hete felhívott az Államokban, azt mondta, tud szerezni egy lakást közvetlenül a sajátja mellett, a város egyik szép negyedében, a Santa Luciában. Mezítláb kilépek az apró, vadszőlővel körülfont kovácsoltvas balkonra, és konstatálom, hogy a „szép és új” nápolyi fogalmak szerint értendő: azt jelenti, hogy a neoklasszikus épületek kétszáz évesnél nem régibbek, és a járdán felhalmozott szemét csak fejmagasságig ér.

De kit érdekel? Az ég isteni kék, a reggel lágy, és ha lábujjhegyre állva előrehajolok – és kis híján kiesek a balkonról –, határozottan látom a Tirrén-tenger szívfacsaróan élénkkék vizének egy kis felületét. A távoli horizonton egy sziget sötét, csipkés körvonala. Biztosan Capri.

Az erkélyemről látom Capri szigetét.

Csak huszonnégy órája vagyok itt, és már imádom ezt a helyet. Meg kell osztanom valakivel ezt az örömöt. Felhívom Jessicát a nyelviskolában, és elmondom neki. Azt mondja, hagyjam abba ezt a hülyeséget, ne legyek már érzelgős tehén. Nagyon brit. Persze róla, az angol–olasz úrról akarok kérdezni. De nem teszem. Kinevetne.

– Kösz, hogy megszerezted a lakást, Jess.

– Prego. Most folytasd a kicsomagolást. És ne gondolj rá.

Felnevetek.

– Honnan tudtad?

– Tegnap este egyfolytában róla beszéltél. Nem hiszem, hogy elfelejtetted volna.

– Örülök, hogy ilyen kifürkészhetetlen nő vagyok.

– Nyugodj már meg, X. Higgadj le. Lord. Tökéletes kifizette az italainkat. Na és?

– Jess, miért van annyi szemét mindenfelé?

– Mondtam már. A szemétszállítást a Camorra ellenőrzi, nem engedik, hogy más csinálja. Ez a korrupció melegágya, igazi dagonya. Az egész város egy maszkabál, mindenki álarcot visel, ezt ne feledd.

– És?

– És ha jönnek a szemetesek, fegyveres őrök védik őket.

– Hú! Az nagyon jó!

Jess elhallgat, nevet.

– Aha. Persze, ha többet akarsz megtudni a Camorráról, megkérdezhetsz egy felesküdött tagot.

– Mi van?

– Itt van ez az alak… Lord Roscarrick. Hallottál róla?

– Nem. Mesélj!

– Hát… Elég vonzó, már ha valakinek tetszenek a nagyon jóképű, szexi, elbűvölő, milliárdos arisztokraták. Azt mondják, vannak lányok, akik nagyon odavannak az ilyenekért.

– És?

– Egyesek szerint a Camorra vagy a maffia magas rangú tagja, mások szerint éppen ellenük harcol. Akárhogy is, érdekes lehet. Hívd fel, kérj interjút.

– Jessica, most meg azt mondod, hogy hívjam fel? Csak úgy? Ennyire unatkozol? Ugye, nagyon unatkozol?

Felhördül a telefonban.

– Rohadt csütörtök reggel van, és minden csütörtök reggel principesse csoport.

– Értem…

– A körmüket reszelgetik és az orgazmusról társalognak. Ami azt illeti, nem viccelek. Úgy értem, ez a pasi nem elérhetetlen. Ha tényleg akarod. Rendszeresen jótékonykodik, támogatja a maffia áldozatait. Ez lehetne a kapcsolati pont. Tényleg annyira tetszett, X? Mondd meg az igazat!

Felsóhajtok. Tényleg? Igazán? Valóban reagálni akarok egy ilyen titokzatos nyitányra? Tényleg akarom ennek a titokzatos, kissé veszélyesnek tűnő férfinak a társaságát?

IGEN. Ó, istenem, igen. És mindenhatóm, IGEN. Rövid életem folyamán egyetlen férfi sem kavarta fel ennyire bennem a szexualitás állóvizét, ahogy ő, azzal, hogy órákig nem nézett rám, aztán talán egyszer felém nézett, furcsa, elgondolkodó grimasszal, aztán diszkréten eltűnt, miután kifizette az italaimat. Ennyit tett, de ez sokkal több volt, mint elég.

IGEN, szeretném megismerni. IGEN, IGEN, IGEN, IGEN, IGEN.

– Talán – felelem.

– Azt meghiszem. Ha lehetőséged adódna, a fogaddal tépnéd le az ingét, mi? Te kis céda!

– Az egyiptomi pamutból a Jermyn Streeten méretre szabott fehér ingét?

Felnevet.

– Azt. Amit antwerpeni árvák varrnak kézzel.

– Szóval…

– Ha igazán tudni akarod… Egy híres palazzóban lakik… egy chiaiai palotában.

– A micsoda?

– A Chiaia. Az igazán flancos környék. Úgy tíz perc séta a Santa Luciából. Palazzo Roscarrick, keress rá a Google-ban. Gyakorlatilag a szomszédod. Ebéd után elsétálhatsz oda, kikérdezheted a Camorráról, és teaidőre már a dugás utáni cigit szívhatod. Feltéve, hogy nem lövet le a gengszter haverjaival. Na, menj. Legyél óvatos.

Letette a telefont. A szívem nagyot dobban. Az azúrkék Tirrén-tengerre nézek, Capri ragyogó csipkés partjaira. Nagyon közel lakik. Palazzo. Persze hogy palotában lakik. Hol máshol?

Az erkélyen állok, örömmel révedek el. Elképzelem, ahogy Marcus Roscarrick, az ifjú lord Roscarrick, a jóképű signore egy impozáns nagyterembe lép be, amelynek hatalmas ablakai beengedik a gyönyörű campaniai fényt, kint a kertben pálmafák susognak, a nápolyi forgalom zaja kellemes duruzsolás. Komornyik lép be, ellépdel az ősök portréi alatt, friss reggelit hoz. Ezüst kávéskannákat látok és zöldcitrom-lekvárt, citromszeleteket porcelánon és frissen facsart vérnarancs levét a végtelen fehér ágyneműre fröccsenve. Vér a tiszta fehéren.

Meztelen nő. Van meztelen nő ebben az elképzelt jelenetben? Igen. Alakja bruges-i csipke függönyön sejlik át, meztelenül és tűnődőn áll a napos ablak előtt. Marc Roscarrick is felkel, szintén meztelen, izgalmi állapotban van, karcsú testének izmai mint a kemény, sötét amazóniai fa. Odasétál, átöleli a nő vékony, meztelen derekát, megcsókolja halvány nyakát, a nő pedig megrezzen és megfordul. Én vagyok, én vagyok annál az ablaknál, meztelenül a hálószobájában, a szeretője vagyok, és erős kezét érzem a derekamon, megfordulok és mosolygok, megcsókolom kedves arcát és letérdelek, mintha imádkoznék, a kemény parkettre, és érte nyúlok, és, és… és. És.

És odalentről, a Via Santa Lucia kövezetéről egy Vespa robogós kölyök néz fel rám. Rám, aki ott állok az erkélyen mezítláb, sortban, a szám félig tátva, és erotikusan álmodozom. A kölyök úgy tizenhat éves lehet, távolról is látom, hogy vigyorog. Aztán elrobog a Castel dell’Ovo, a szerpentin és az álomkék Tirrén-tenger felé.

Ez egészen abszurd. Mi történik velem? Erotikus álmodozás? Ez nem olyan, mint New Hampshire. Ez egészen biztosan nem New Hampshire.

Muszáj koncentrálnom. Még ki kell pakolnom a ruháimat és a laptopomat. Előbb a ruháimat.

De… ó! Nem gondoltam, hogy ez ilyen lehangoló folyamat. Sok Zara ruhát hoztam magammal, szinte egy teljesen új ruhatárat, a múlt hónapban vettem San Franciscóban, a Union Square-i üzletben. Akkor azt hittem, nagyon ügyes és okos vagyok. Kaliforniában ezek a ruhák olyan európainak tűntek, olyan sikkesnek és csinosnak, majdnem perfetto. És elég olcsók voltak.

Most azonban, ahogy kicsomagolom a ruhákat és nadrágkosztümöket, elfintorodom. Tudom, hogy a Zara spanyol, de valahogy olyan… amerikainak tűnik. Vagy inkább elővárosinak és bevásárlóközpontosnak. A ruhák elég szépek – fekete ceruzacsíkos pamutszoknyák, rövid, nyomottvászon nyári ruhák, egy szövet miniszoknya, egy szép csipke zsákruha. Mind nagyon kellemes, pamutos-lenes és friss, de itt az itáliai napsütésben mintha nem lenne bennük stílus és kifinomultság. Ez nem tesz jó benyomást. Ez semmi. Még csak egy napja vagyok itt, de tudom: a Via Toledón mindenki minimum Pradát visel. Minden selyem, kasmír és finom nyersvászon. Még a járőrök is úgy néznek ki, mintha nem járdán, hanem kifutón sétálnának.

De nincs más választásom, ezeket a ruhákat kell hordanom, nincs pénzem, hogy újakat vegyek. Ezért ki kell használnom a természetes sajátosságaimat.

Konkrétan mik is azok?

A régi vasággyal szemközti falon lógó hosszú antik tükörhöz megyek. Magamra nézek. Rövidnadrágban vagyok. Mezítláb.

A hajam viszonylag rendben van, enyhén hullámos. Többnyire. Százhatvanöt centi magas vagyok, 55 kiló, sokan csinosnak mondanak. Egy férfi egyszer azt mondta, hogy szép vagyok.

Egyszer.

Közelebb lépek a tükörhöz, olyan kritikus szemmel nézegetem magamat, mintha rabszolgalány lennék a piacon. Római rabszolgalány a Piazza Mercato kövezetén. Kutattam egy kicsit Nápoly történetében.

Az orrom fitos, kissé felfelé áll, vagy egy kicsit hajlott? Túl sok szeplőm van. A fogsorom majdnem tökéletes. A fülem idétlenül kicsi. Allergiás vagyok az osztrigára. Csak három szeretőm volt.

Három.

A tükör megremeg, ahogy egy teherautó halad el lent egy mellékutca fekete kockakövein. Három! Három szeretőm volt, és igazi szextől sosem volt orgazmusom. De ezen változtatni akarok. Elegem volt abból, hogy jó vagyok, kötelességtudó és jól tanulok. Hadd teljen egy nyár, egyetlen nyaram élvezetekben tobzódással! És szexszel. Sok, sok, rendes, jó szexszel!

Lehet, hogy céda vagyok, szajha, kurva, nem tudom, lehet, hogy Jessnek igaza volt, lehet, hogy a bennem élő szajha csak arra várt, hogy előbukkanhasson, mint pillangó a Jó Kislány színtelen bábjából. A Borgetto pillangója, aki Pradában billegeti magát, egy nagyon gazdag férfi szégyentelen fiatal szeretője. Azt hiszem, szeretnék az lenni. Csak egyetlen nyárra. Akkor boldogan öregednék meg, és elmondanám az unokáimnak, akiknek döbbenete jóleső érzéssel töltene el, hogyan töltöttem egy szabados nyarat a bűnös és érzéki Nápolyban.

Ó, nagyi, micsoda nőszemély voltál!

A ruhák beakasztva a nagy, régi szekrénybe. Utolsó feladatom az, hogy kicsomagoljam a laptopomat és összerakjam a rendszert. Ez kevésbé stresszes, mint a ruhák. Van a szobámban egy rozoga, kecskelábú asztal, az jó lesz íróasztalnak. A falhoz tolhatom.

A laptop bedugva, csatlakoztatva a lakás WiFi-hálózatához – ami Jess-szel közös –, és munkához látok. Rákeresek a délolasz bűnbandák történelmi gyökereire. Ez lesz a szakdolgozatom első harmada, és már majdnem kész. Aztán jön a helyszíni kutatás. Interjúk. Expedíciók. Kalandok.

Átnézem a szakdolgozatom elkészült részét.

A Camorra.

A nápolyi központú szervezett bűnözői csoport, a Camorra eredete nem teljesen világos. Lehet, hogy egy spanyol titkos társaság, a nápolyi Bourbon-királyság idején 1417-ben alapított Garduna közvetlen utóda. Az is lehetséges azonban, hogy egy kis, helyi bűnözői csoportból nőtte ki magát, amely a nápolyi társadalom legszegényebbjei között működött a tizennyolcadik század végén…

Telnek az órák. Kiszáradt a szám, csak a képernyőt bámulom. Palazzo Roscarrick. Egyszerűen beüthetem a Google keresőjébe. Palazzo Roscarrick...

A ’Ndrangheta… a Camorra… a Sacra Corona Unita...

A fenébe. Begépelem. És csak egy század másodpercig tart, míg kiadja a találatokat, a nápolyi művészetnek és építészetnek szentelt oldalon. Jessicának igaza volt. A Palazzo Roscarrick művészettörténeti körökben ünnepelt épület. És tényleg csak tíz perc séta.

Elragad a vágy, hogy odamenjek. Most azonnal. De nem szabad. De muszáj. De nem tehetem. De megtehetem. Nem tehetem meg, hogy ne menjek el oda. Miért ne mehetnék el oda? Ez a munkám, ez a szakdolgozati témám. Van kifogásom, nem: van okom. Otthon maradhattam volna az unalmas San Joséban, és kereshettem volna a szervezett bűnözés adatait a neten, de itt vagyok Nápolyban, hogy testközelből lássam. És úgy tűnik, Marcus Roscarrick olyan ember, aki erről bővebb információt adhat nekem: pénzzel segíti a maffia áldozatait.

Miért teszi ezt? Bűntudatból?

Mielőtt lelkiismeretem vagy józan eszem ellentmondhatna, levetem a sortot, farmert húzok, szandált és egyszerű fehér felsőt. Semmi cicoma. Talán egyetlen karkötő. Szeretem, ahogy Jessica karkötői összecsendülnek és kiemelik napbarnított csuklóját. Esetleg még egy kis parfüm? Igen. Határozottan. Napszemüveg? Nem.

Na jó, de.

Az út körülbelül tíz perc. De gyorsan haladok a forró, zsúfolt járdákon, a furgonsofőrök és motorosok mellett. Vendéglők és divatáruüzletek előtt, vörös arcú férfiak mellett, akik tálcákon szállítják a friss, fehér, krémes mozzarella sajtot az elegáns éttermekbe, ahol a szakácsok ebéd előtti szünetet tartanak, a sikátorokban dohányoznak, cserepes ciprusok mögött.

Aztán az utca kinyílik, tágasabb lesz, régibb és… zavarba ejtőbb. A Via Chiaia márványlépcsők sorává vált, lejtős sétaúttá. Csodálkozva nézek körül: remekbe szabott öltönyös üzletemberek sietnek, rendőrök osztoznak egyetlen hatalmas pizzán egy kávéház előtt. A város itt hirtelen a tengerszint fölé emelkedik. Felfelé menjek vagy lefelé? Balra fordulok, aztán mégis inkább jobbra indulok a csiszolt, elegáns lépcsőn. És aggódni kezdek… De nem. Egy pillanat. Ez az. Felismerem a weboldalról.

Nagy, tizenhatodik vagy tizenhetedik századi épület, enyhe gótikus hatás, monumentális falak. Lehetne akár börtön is, de szép börtön, barackszín és vörösesbarna. És tábla is van rajta: PALAZZO ROSCARRICK.

Palazzo Roscarrick? Tetszik a név. Nincs még egy ilyen.

A szívem valahol a torkomban dobog. Végigmegyek a keskenyedő utcán, a hatalmas ajtóhoz közeledek. Tétován kopogok a vaskopogtatóval. Semmi. Nagyon ostobának érzem magamat. Mint egy árva lány, aki a dologház ajtaján kopogtat. Bizarr egy helyzet. Tovább kéne mennem.

A nagy ajtó kinyílik. Egyenruhás férfi pillant ki. Komornyik? Inas? Nem értem ezt a világot.

Arcán mintha csodálkozás látszana. Nem vártak látogatókat. Lehet, hogy nem jó ajtón kopogtam.

– Sì?

Ó, istenem! Most elő kell vennem az olasztudásomat. A szánalmas, iskolás olasznemtudásomat.

– Ööö buon... ööö... giorno. Parla…

– Igen. Beszélek angolul – feleli a férfi, akinek semmi olaszos akcentusa nincs. Talán brit. – Miben segíthetek?

– Ööö. Szeretnék… beszélni… Mister Roscarrickkal, úgy értem lord Roscarrickkal… – Ez nagyon gyenge. Elpirulok. Nem kellett volna ide jönnöm. – Én… én amerikai diák vagyok. Illetve kutató. Kutatom… a Camorrát… Illetve nem, úgy értem… – Mit mondhatnék?

Az alkalmazott, ha az, mintha meglágyulna a hebegésemtől. Negyvenes arcán szánakozó mosoly jelenik meg.

– Mylord Roscarrick. Vele szeretne beszélni?

– Igen.

– Kit jelenthetek be?

Mondd, Alex, mondd. Most add elő magad!

– Kérem, mondja meg neki, hogy a lány van itt a Caffè Gambrinus teraszáról.

Szemöldöke egy pillanatra jókedvűen felível, aztán int, hogy lépjek be a pompás ajtón. Bent vagyok a Palazzo Roscarrick épületében. Ez a Palazzo Roscarrick. Nem valami régi Palazzo Roscarrick.

Körülnézek, félhomály van, édes illat, méhviaszos bútortisztító, orchidea és liliom. A mennyezet íves. Távolabb árnyas, nyitott udvar, a nap rézsútosan világít be, megcsillan egy szökőkút vize.

Az alkalmazott visszajön.

– Lord Roscarrick fogadja önt.

3.

Követem a komornyikot – vagy inast, nem tudom, minek nevezzem –, haladunk a hatalmas épület előcsarnokain és folyosóin át.

Egyik ámulatból a másikba esem. A Palazzo Roscarrick olyan, amilyennek képzeltem, csak még olyanabb. A hosszú folyosón tizennyolcadik századi nagyurak komor portréi lógnak. A folyosókról hatalmas helyiségek nyílnak, termeket és báltermeket látok, az ablakok magasak, bár sok be van sötétítve. A folyosó tapétája különleges, örvénylő, halvány jádezöld, talán kínai, de biztosan régi.

– Erre, kérem.

Milyen nagy ez a ház? Milyen gazdag a tulajdonosa?

Legszívesebben lassabban mennék, lemaradnék és nézelődnék. A bútor nehéz, spanyol diófa és könnyebb, György korabeli angol darabok elegye, van köztük néhány teljesen modern darab. Hasonlóképpen a sötét és komor olajfestmények között is vannak modernek, absztrakt darabok, vad, izgalmas, nagyon huszadik századi színek. Itt egy ízlés érvényesül, fiatal és élő esztétika. Nem múzeum. Észreveszem, hogy az egyik fal régi puskákkal van dekorálva. Legalábbis én antik tárgyaknak vélem.

Az alkalmazott bekanyarodik még egy utolsó sarkon, aztán egy nagy faajtón kilépünk egy másik, nyitott udvarba, és csodálatom elképedéssé változik. Hatalmas fal áll előttem, iker kőlépcsővel, amely függőlegesen halad felfelé négy emeletet, mint valami hatalmas gerinc csigolyái, káprázatos építészeti elem, és színpadiasságában meglehetősen felzaklató.

– A sólyomszárny lépcső, a nápolyi barokk építészet jellegzetes eleme. Ferdinando Sanfelice tervezte ősömnek, a kilencedik lord Roscarricknak.

A hang nagyon angol, lágy, mély, határozott. Tudom, hogy ő az. Mögöttem áll. Utánam jött, ahogy végigvonultam a palotán, látta, hogy bámészkodtam, mint egy ostoba turista, ebben a hihetetlenül gyönyörű házban? Engem figyelt?

Folytatja: – A lépcső azért ilyen grandiózus, mert lovaknak készült. Amikor a lovasok visszajöttek a palotába, a nagy déli kapukon jöhettek be, egyenesen az udvarra, aztán lóháton mehettek fel a lépcsőn, le sem kellett szállniuk a nyeregből. A lovak úgy voltak idomítva, hogy a másik lépcsőn lemenjenek, lovas nélkül, vissza az istállóba. Elég őrült dolog, ugye?

Ég a tarkóm, érzem, hogy elpirulok. Nem akarok megfordulni és ránézni a férfira, akinek a lovai lépcsőn járhatnak. A szandálom nevetséges és olcsó. Báli ruhát kellett volna felvennem. Ide se kellett volna jönnöm.

– Szóval a lány a Caffè Gambrinusból… – hangja szinte nevetéssé lágyul. – Ez úgy hangzik, mint valami regény.

Megfordulok. Végre. Ott áll. Mosolyog.

– Ahogy ön is – felelem.

– Tessék?

– Ön hangzik úgy, mint valami regény.

– Tessék?

– Marcus Xavier Roscarrick, lord Roscarrick. Úgy értem… Úgy értem… Ó…

Mi a fenét beszélek? Mi a fenét csinálok? Ez gyakorlatilag sértés. De az agyam teljesen kizökkent. Csak néz. Én is nézem. Az alkalmazott vár.

Farmernadrág van rajta, puha, viseltes, lábán finom, barna, angol bőrcipő és kissé byronos pamuting, félig kigombolva. A szemkápráztatóan fehér ing anyaga láthatóan kirojtosodott. Drágán réginek látszik. A cipő színe illik napbarnította bőréhez. Fogsora fehér.

A halványkék szempár nem teljesen hideg. Mosolya barátságos, bár kissé távolságtartó. Legalább nem frakk vagy vámpírköpönyeg van rajta. A szandálom talán nem is olyan idétlen. Bárcsak két fokkal kevésbé lenne jóképű! Egy picit kevésbé lenne jóképű. Ez így túl sok.

– A Camorráról akar beszélni velem?

– Igen.

– Van fogalma arról, hogy ez így egy kicsit túl direkt? – Ragyogó mosoly. – Sőt talán egy kicsit veszélyes is?

– Igen… el tudom képzelni.

Az egész olyan ostobaságnak tűnik. És persze nagy gorombaságnak. Némiképp direktnek. De már túl késő. Itt vagyok. És ha már itt vagyok, akár folytathatom is.

Lord Roscarrick bólint, az alkalmazotthoz fordul, gyors, folyékony olasz nyelven beszél vele.

Csak bámulom. Magamba fogadom, valósággal iszom a látványt.

Roscarrick farmernadrágján térd fölött van egy szakadás, mintegy véletlenül, de szakértelemmel elhelyezett folytonossági hiány. A szakadáson át combja sötét bőrét látom. Egy villanásra feltárul a ruha alatt az állat. A szám megint kiszáradt.

Gyerünk, X, hozd helyre. Szedd össze magad. Ez csak egy jóképű, rejtélyes, harmincéves milliárdos arisztokrata. Nápolyban. Folyton ilyenekkel találkozol.

Roscarrick sötét haján végigsimítva visszafordul hozzám, és ez az első halványan fals gesztus, amit látok tőle, talán a hiúság első jele. Jó! Most már nem kell annyira vágynom rá. Hiú. Igen!

– Szóval… hol is tartottunk? Na de, milyen faragatlan vagyok. Hívjon csak Marcnak. Marc Roscarrick. Hogyan szólíthatom… Miss…

– Beckmann.

Szeme még mindig tágra nyílt, még mindig kérdő. Természetesen a teljes nevemet akarja tudni. Megmondom. Hebegve.

– Alexandra. Beckmann. Szólítson Alexnek. Vagy X-nek. Általában X-nek neveznek.

– X-nek? Tényleg?

– Igen. X. Csak X.

– Nem is annyira regény. Inkább kémtörténet.

– Akkor ki a rosszfiú?

Hallgat, aztán felnevet, a nevetése fertőző. Azok a villanóan éles fehér fogak, az a kék szem! Jókedvű, heves természetű, mint egy ragadozó; sólyom, amelyet nem lehet kalitkába zárni. A hideg kék szem alig észrevehetően összeszűkül. Ideges, veszélyes energia van benne. Lehet, hogy nem hiú, csak lendületes és feszült. Megint kezdek megenyhülni. Az ing nincs rendesen betűrve a nadrágjába és hanyagul van begombolva, legalább egyujjnyi kilátszik barna, izmos hasából.

– Per favore… – Az alkalmazottal beszél pergő olasz nyelven. Próbálok nem odanézni, inkább a pompás kőlépcsőt szemlélem a lunettákkal, csigadíszekkel és barokk kacskaringókkal.

De nem tudok koncentrálni. Túlságosan zaklatott és izgatott vagyok.

– Rendben, X – mondja ki nevemet némi gúnnyal, de nem rosszindulatúan. – A Hosszú Szalonban kávézhatunk, kikérdezhetsz, hogy megtudd, camorrista vagyok-e.

Elindul előttem, a lakáj eltűnik. Nem kell messzire menni: balra fordulunk, majd jobbra, és érkezésem óta nem először, a szemem tágra nyílik a csodálkozástól.

A Hosszú Szalon pontosan az, amire a neve is utal: hatalmas, hosszú faburkolatú terem, magas ablakokkal, amelyek beengedik a ragyogó nápolyi napfényt, falain még több modern absztrakt festménnyel, időnként régi mesterek képeivel megszakítva. Az egyik festményen tejfehér bőrű meztelen nőt látok, ágyékát szégyenlősen skarlátvörös selyemmel takarja el, határozottan látszanak érzéki idomai.

– Igen, ez Tiziano – mondja pillantásomat követve, aztán egy széket húz ki nekem. – Van néhány Mantegna és sok Watteau. És Boucher. Túl sok Boucher. Minél erotikusabb, annál jobb; a francia meztelenkedés. Az őseim. Micsoda elvetemültek voltak! – Nevet. – Persze, ha nem lettek volna szexuális ragadozók, én nem léteznék.

– Tessék?

Leülök, jegyzetfüzetet keresek a táskámban. Legalább a látszatát fenntarthatom, hogy kutatni vagyok itt, nem csak bámulni és hebegni.

Marc is leül, lábát lazán keresztbe teszi, bokáját a térdére. Kézbe veszem a tollat. Alacsony márványasztal választ el minket. Az ablakok végtelen során árad ránk a fény, a csipkefüggönyök lengenek a langy campaniai szellőben. Kissé melegem van. Felsőm a karomhoz tapad.

– A családom apai ágon angol. A családi birtok Northumberlandben van, de a kilencedik lord, az őrült George Roscarrick a tizennyolcadik században nagy európai körutazást tett, és beleszeretett Itáliába; és amikor megunta Albion ködét, idejött élni Nápolyba, ebbe a palazzóba. – Lazán körbemutat. – Ahogy Goethe mondta: „Nápolyt látni, és meghalni.” Néhány évvel az után, hogy ide költözött, Northumberland kilencedik ura szifiliszt kapott, a betegségtől megőrült, meg akart harapni egy csembalistát a Bourbon-udvarban, majd egy rohamba belehalt.

Ezt mind jegyzetelem. Roscarrick beszéde gyors és artikulált.

– De a nápolyi élet íze és a nápolyi nők imádata a DNS-ünk részévé vált. A Roscarrick család azóta is a helyi nemességgel házasodott.

Halvány, nagyon más kifejezés villan át az arcán, valami nagy szenvedés. Aztán eltűnik, mint magányos felhő a nyári égen, és visszatér kedves, lágy mosolya. Még egy kicsit beszél az őseiről, a műgyűjteményről, a palazzóról, a párbajokról, az ivászatokról, szórakoztató anekdotákat mond. Én is mesélek neki egy kicsit magamról – hogy érdekel a történelem, a költészet, a politika –, ő pedig a megfelelő helyeken nevet vagy mosolyog.

Bár ez az egész érdekes, mégis valami más jár az eszemben. Láttam. Láttam azt a fájdalmat, a tragikus harag villanását. Mi az? Miért nem igazítja ki valaki? Miért nem gyógyítja meg senki a sebét? Talán elijeszti őket, ahogy egy kicsit engem is.

Érzem a tusfürdője illatát, és talán valami finom kölnivíz is van rajta, egyáltalán nem feltűnő, sötéten vonzó, mégis szolid. Tiszta, de más. Rájövök, hogy ez az, ami annyira mámorító: élvezetesen tiszta az illata, de más, mint én. Annyira más, mint én, ő legalább száznyolcvanöt centi magas, én százhatvanöt. Erősebb. Gazdagabb. Egy kicsit idősebb. Borostás és büszke, és mégis van valami fájdalma, amit meg kell gyógyítani.

Nézem, ahogy bejön a komornyik és ezüsttálcát helyez a kis márványasztalra. Iszom a finom, sötét kávét, és próbálom rendezni gondolataimat, de képtelen vagyok rá. Az érzékeim irányítanak, az ösztönöm parancsol. Szédülök. Mintha a titkosrendőrség vallatna. Olyan őrült közelséget érzek, mintha lelki társammal találkoztam volna. Ahogy együtt nevetünk… A belőlem hiányzó részek… ő lenne?

Nyugodj le, X!

– Miért fizetted ki az italainkat?

Bólint, mintha ez nagyon helyénvaló kérdés lenne.

– Láttam a barátnődet. Megdöbbent a számlától. Segíteni akartam. Van pénzem, szeretek segíteni.

– És…

– És legyünk őszinték. Van egy másik ok is… Miért ne legyen a vendégem pár Venezianóra két szép fiatal nő?

A szívem egyre gyorsabban ver, védekező reflexeim bekapcsolnak. Ez túl gyors, túl nyers, túl olcsó. El akar csábítani. Én is el akarok csábulni, de nem akarom hagyni, hogy elcsábítson. Nem durván, nem így. Dacosan megemelem az állam. Hátradőlök. Rám néz és mosolyog.

– A barátnőd nagyon szép lány.

– Tessék?

– Nagyon szép. Nem tudtam türtőztetni magamat. Bocsánat.

– Ó!

– Hogy hívják?

Most már dühös vagyok, ostobán dühös. Alex, te bolond!

– Jessica.

– Ő is amerikai?

– Nem. Brit.

– Gondoltam. Láttam, nagyon szeret inni – nevet fel udvariasan. – Sajnálom, hogy ilyen nyersen őszinte voltam. Remélem, nem sértettelek meg. Szóval a Camorra szervezetéről akarsz kérdezni?

Arcom merev a dühtől. A kávét kortyolgatom, és magamban dühöngök. Nem kíván engem. Nem akar elcsábítani. Azt hitte, Jessica jön. Milyen megalázóan kellemetlen. Dühös vagyok magamra, a nagyon ostoba érzéseimre. Mindig is Jessica tetszett neki. A lány a Caffč Gambrinusból. Azért volt hajlandó fogadni, mert azt hitte, Jessica jön hozzá. Most udvarias, és finoman jelzi, hogy távozzak.

Mekkora idióta vagyok!

Az interjúnak vége. A kávé elfogyott. Azt mondja, hogy export-import ügyletekkel foglalkozik, úgy sikerült a család millióit milliárdokká növelnie. Illedelmes szerénységgel hozzáteszi, hogy szeret jótékonykodni, különösen a bűnelkövetők áldozatait segíti. Ez elég homályos megfogalmazás, de nem érdekel. Úgy teszek, mintha jegyzetelnék. Azon tűnődöm, vajon hazudik-e, hogy valójában talán csak egy jóképű gengszter, akinek sikerült eltüntetni minden nyomot maga után. Kit érdekel? Lehetetlen alak vagyok. Azt mondja, imádja Kaliforniát, a délnyugati sivatagot, az igazi Amerikát, a „határvidékiséget”. A „határvidékiség” szót használja. Nekem nem tetszik.

Nyilvánvalóan megérzi, hogy feszengek. Hirtelen feláll, elbúcsúzik és átadja a névjegyét: lehetőséget ad, hogy felhívjam, ha további információkra van szükségem. Feszülten mondok köszönetet, úgy érzem, mintha pukedliznem kéne előtte, vagy sikítani saját ostobaságomtól, de én is elbúcsúzom tőle és leszaladok, menekülök a hatalmas, hideg márványlépcsőn. Emlékszem az útvonalra; balra és jobbra, balra és jobbra, át ezen a hallon, végig azon a folyosón, el ez előtt az otromba, túlcicomázott páncél előtt. Csak ki, ki, ki innen.

Éget a nap, amikor kilépek a forgalmas utcára. Nyomorult jegyzetfüzetemre nézek és egy nagy szemétkupacra hajítom.

Aztán észreveszem a rendőröket, akik éppen engem fényképeznek.

4.

– Hány rendőr volt? – kérdi Jessica.

– Talán három… én… tudod… szóval eléggé zavart voltam.

Az ő lakásában ültünk, a padlón. A levegőben körömlakk nehéz szaga szállt: pihentetési célból manikűröztünk. Ez az első alkalom, hogy alkalmunk van rendesen kibeszélni, mi történt a palazzóban. Két napja menekültem el onnan.

– Nos, mint mondtam, vannak pletykák, hogy ő is benne van. – Jessica lazán a magas ablak és az ablakon túli város felé int. – A kikötőn bejövő áru fele tiltott holmi. És ezzel foglalkozik, nem? Export-import. – Bólint, magának válaszol. – De elég kemény Nápolyban sikeres üzletembernek lenni, ha nincs kapcsolatod velük. Valamilyen szinten mindenki benne van. Néha még a Via Dante galambjai is fortélyosnak tűnnek, mintha valami terven törnék a fejüket. Istenem, mikor szárad ez meg?

Felkap egy magazint, legyezni kezdi a lábujjkörmeire kent lakkot. Mindenütt apró vattapamacsok, a magazinok között, az olcsó, papírkötésű könyveken. Jessica lakása olyan, mint lenni szokott: merő rendetlenség. Amikor Hanoverben összeköltöztünk, az agyamra ment a rendetlenségével, de most, hogy nem vele, hanem a szomszédban lakom, slamposságát kedvesnek, egyenesen szeretnivalónak tartom. Az a legjobb az egészben, hogy nem változik. Egy összezavarodott világban Jessica az maradt, ami volt, a legjobb barátnőm, az én okos, vicces, józan és szeretnivaló barátnőm. Igazán nem bánom, hogy az a nyavalyás Marcus Roscarrick őt kívánja, nem engem.

Őt.

Gondolataink mintha duettet játszanának. Jessica felnéz frissen cseresznyeszínűvé lett körmeiről, és azt mondja: – Szóval tényleg azt mondta, hogy szép vagyok?

Bármennyire is szeretem Jessicát, nem tudom teljesen eltüntetni hangomból az irigység árnyalatát. Ő pedig nem tudja titkolni cinikus pillantásában az öröm agyafúrt villanását.

– Igen. Azt mondta, nagyon szép vagy… – Mosolyom bátor és talán kevésbé meggyőző.

– Jessica Rushton. Egy milliárdos szeme fénye. Azt hiszem, le kéne vágatnom a hajamat.

– Mit fogsz csinálni?

– Nemtom. Dugjam meg?

– Jess...

Kuncog, aztán abbahagyja a kuncogást, ahogy a puszta festett falnak támasztott tükörbe néz.

– Na de komolyan… Annyira, de annyira szükségem van már egy hajvágásra, ha mostantól szerepelnem kell a celebmagazinokban. – Néhány töredezett hajvéget forgat ujjai között, aztán teljesen más hangon szólal meg: – A szép Jessica Rushton megmutatja nekünk új beépített konyháját, miután elvált a többszörös százmilliárdos lord Roscarricktól. – Rám pillant. – Vehetünk Ferrarit. Veszek neked egy Ferrarit. Jaj, sajnálom, tudom, hogy tetszett neked.

– Nem, egyáltalán nem. – Ne légy idióta! – Ugyan, Jessica!

Ez megint nevetséges. Hiszen alig tudom visszatartani a könnyeimet. Hogyan képes egy férfi ilyen szánalmas idegronccsá tenni? Hiszen alig ismerem. Kissé ijesztő volt. Mégis vágytam rá. Igen. Abban a pillanatban. A lelkem jelzett és ott volt a válasz, vagy legalábbis úgy gondoltam. Most egy kicsit magányosnak érzem magamat.

Szandálba bújok, összeszedem a józan eszemet.

– Nem. Jól vagyok. Nápolyban vagyok. Huszonkét éves vagyok. Kitűnő iskolákat végeztem. Avanti!

– Ez az!

– Dolgozni fogok. Azért vagyok itt, hogy dolgozzam.

És azt teszem: dolgozom.

A következő két hétben nagyon jó ritmust veszek fel: kemény munka, és csak egy kevés partizás. Délelőttönként napsütötte lakásomban tanulok. Keményen. Tanulásban jó vagyok.

Szétdobált könyveim, laptopom és kapucsínóm mellett elűzöm magamtól a férfiak gondolatát is a credere és partire igék ragozásával és a futuro semplice igeidő pontos szerkezetével.

Holnap tésztát főzöl „rosszlány módra”.

Domani prepari la pasta alla puttanesca?

Ez általában két órát vesz igénybe.

A nyelvtanulás után jön a szakdolgozat. Mindig délelőtt tizenegy és déli egy óra között. Kioltom gondolataimból az ő Tirrén-kék szemének emlékét azzal, hogy a délolasz bűnszervezetekről, különösen a Camorráról szóló adatokat memorizálom, de vonz a még gonoszabb és titokzatosabb ’Ndrangheta is, az olasz csizma orrának maffiája.

A ’Ndrangheta itáliai bűnszervezet, központja Calabriában van. Bár nem olyan híres, mint a szicíliai Cosa Nostra vagy a nápolyi Camorra, a huszonegyedik század elején talán a ’Ndrangheta volt a legerősebb bűnszövetkezet Olaszországban…

Van valami a ’Ndranghetában, ami nagyon felkeltette a figyelmemet. Talán az aposztróf a neve előtt? Mint a Palazzo Roscarrick nevének olasz–angol furcsasága?

Nem. Tanulj! Gyerünk, Alex. Tanulj!

A maffia és a ’Ndrangheta közötti alapvető különbség a toborzási módszerekben rejlik. A ’Ndrangheta tagjait vérrokonság alapján toborozza. Ettől a bandák klán jellegűek, ezért a rendőrségi nyomozás számára is áthatolhatatlanok. A ’Ndrangheták fiaitól elvárják, hogy apáik nyomdokaiba lépjenek…

A bandatagság vérrokonsághoz kötött? Öröklődik?

Önkéntelenül Roscarrickra gondolok, és az őrült kilencedik lordról szóló történeteire. Marc talán pontosan beleillik a képbe. Hiszen ott a vérségi kapcsolat. Minden mindenkivel összefügg. Én pedig teljesen kívülálló vagyok. Többet akarok tudni.

Minden délután sportzoknit és tornacipőt húzok, és ártatlan Zara nyári ruhámban elindulok felfedezni Nápoly bonyolult, belső negyedeit. Azokat a helyeket, ahonnan a Camorra meríti erejét, ahol a gyilkosokat toborozzák és ellenségeikre vadásznak.

Naiv vagyok, hogy ezeken az állítólag halálos helyeken bóklászom? Az Államokban sosem tenném ezt; sosem tenném be a lábamat egyedül a nagyváros rossz környékeire. Mégsem érzek félelmet. Miért? Talán azért, mert a nyomornegyedek olyan csábítóak, olyan elbűvölőek a kaotikus, napsütötte szegénységben, hogy nehéz félelmet érezni.

Olyan érzés a Spaccanapoli vagy a Quartieri Spagnoli keskeny, eleven utcáin sétálni, mintha egy olasz filmben szerepelnék, amit csak Istennek forgattak, és a film címe: Itália. Az egész olyan eredeti: a sikátorok mentén a házak ajtajában ülő nők, akik vödörben mossák a krumplit, szakállas kék kagylót nyesegetnek, és hangosan pletykálnak a szexről. Az öregasszonyok feketében friss virágot tesznek az elfonnyadt helyébe, és kicserélik a villanyégőt a Szűz Mária tiszteletére állított beüvegezett, út menti szentélyekben. A szépfiúk égkék Lambretta robogókon ülve falnak feltéttől roskadozó háromszögletű pizzaszeleteket, előrehajolva, nehogy pomodoro cseppenjen drága nadrágjukra. A nagyon magas feminellik – a transzneműek – magas sarkú cipőben illegve szedik a lábukat a Vezúv fekete lávájából vágott kockaköves úton a kikötő felé, randevúra mennek, szextalálkára a gazdagokkal Ischia és Capri szigetén.

Kevésbé kellemesek a Materdei negyed megmagyarázhatatlanul csendes, szeméttel teli terei, ahol a köpcös, borostás, öltönyös üzletemberek eltűnnek a sarkokon, amint megjelenek, én meg csak bámulom a régi, málló, Diego Maradona-plakátot.

És akkor persze megtörténik, amire gondolni sem mertem.

A tizennegyedik nap ez a dolgozz-keményen-és-ne-gondolj-a-lordra napirendemben. Minden nagyon jól megy. Kissé másnapos vagyok. A