Ashley Poston: The Dead Romantics

Copyright © 2022 by Ashley Poston

Hungarian translation © Molnár Berta Eleonóra, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ashley Poston: The Dead Romantics

Jove Book, BERKLEY, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2022

Fordította: Molnár Berta Eleonóra

ISBN: 978 963 598 198 4

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A magyar borítót szerkesztette: Coverist Studio - Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: romantikus

Minden szerzőnek, aki azt kéri, higgyünk a happy endben

Egy eltemetett történet

A LETŰNT NAPOK RAVATALOZÓ egyik eldugott szegletében, egy meglazult padlódeszka alatt volt egy fémdoboz egy rakás régi naplóval. Aki megtalálná, azt hihetné, egy tinilány írta ki magából Lestat vámpírról vagy arról az X-aktás pasiról szóló szexuális frusztrációit.

És ha figyelmen kívül hagyjuk a szellemeket, vámpírokat, véresküket, bőrnacikat és az igaz szerelmet, voltaképp egész jó történetek.

Felmerülhet a kérdés, miért gyömöszöl valaki egy százéves ravatalozó padlódeszkája alá fülledt fanfictionnel teleírt naplókat, de hiába is akarnánk egy tinédzser gondolkodását megérteni, úgysem jutnánk messzire.

Oda rejtettem őket, hát mert… csak, jó? Amikor egyetemre készültem, el akartam temetni az énemnek ezt a részét – ezt a sötét, furcsa, Addams Family-s oldalát –, és hát mi lenne erre alkalmasabb egy ravatalozónál?

És majdnem sikerrel is jártam.

1.
A szellemíró

MINDEN JÓ TÖRTÉNETBEN rejtőzik néhány titok.

Legalábbis nekem ezt mondták. Ezek néha szerelemről, családról vagy gyilkosságról szólnak – némelyikük annyira lényegtelen, hogy alig lehet titoknak nevezni, az ismerőjének mégis rengeteget jelent. Mindenkinek van egy titka, és mindegyikhez tartozik egy történet.

Az én fejemben pedig minden történet jól végződik.

Ha egy történet főhőse lennék, azt mondanám neked, három titkom van.

Az első, hogy már négy napja nem mostam hajat.

A második, hogy a családom temetkezési vállalkozást működtet.

És a harmadik, hogy én vagyok a kritikusok által is elismert, megabestsellereket gyártó Ann Nichols szellemírója.

Behozhatatlan késésben egy megbeszélésről.

– Várjanak meg! – kiáltottam elrobogva a recepción álló biztonsági személyzet mellett a lift felé.

– Hölgyem! – kiabált utánam a zavarodott őr. – Be kell jelentkeznie! Nem mehet be csak úgy…

– Florence Day! Falcon Kiadói Csoport! Szóljon fel Erinnek, ő majd megerősíti, hogy várnak rám! – kiáltottam hátra a vállam fölött, és becsusszantam az egyik liftbe, egy kaktusszal a kezemben.

Ahogy az ajtó becsukódott, egy elegáns öltönyt viselő, őszülő férfi kérdően mustrálta az említett növényt.

– Behízelgő ajándék az új szerkesztőmnek – magyarázkodtam, mert nem az a fajta ember vagyok, aki apró pozsgásokat hurcol magával mindenfelé. – Isten a megmondhatója, hogy nem nekem valók. Bármihez nyúlok, elpusztul, ahogy már három kaktuszom is.

A férfi a száját kezével takarva köhintett, majd elfordult. A másik oldalon álló nő mintegy vigasztalóan megszólalt:

– Ez nagyon kedves, drágám.

Ami azt jelentette, hogy pocsék ajándék. Mármint én is annak gondoltam, de túl sokáig rostokoltam a peronon a B metrót várva, enyhe pánikroham közepette, az öcsémmel telefonálva, amikor megláttam a bizonytalan járású, törékeny öregasszonyt hajcsavarókkal a fején, amint kaktuszt árult, darabját egy dollárért, én meg mindenfélét összevásárolok, amikor ideges vagyok. Legtöbbször könyveket – de úgy látom, most már szobanövényeket is.

Az öltönyös férfi kiszállt a huszadikon, a hölgy pedig, aki a liftet tartotta nekem, a huszonhetediken. Mielőtt az ajtó becsukódott, egy pillantást vethettem a világukra: hófehér szőnyegek, fényes parketták és vitrinekben tétlenül várakozó, régi könyvek. Jó néhány netes és hagyományos kiadó működött az épületben, sőt még egy lapszerkesztőség is helyet kapott. Az sem lehetetlen, hogy Nora Roberts szerkesztőjével utaztam együtt a liftben.

Valahányszor az irodába jöttem, nagyon is a tudatában voltam annak, hogy az emberek egyetlen pillantással felmérve nyikorgó talpú cipőmet, kitérdelt nadrágomat és túlméretezett kockás kabátomat, pontosan tudják, hogy nem egy ligába tartozunk.

Ami… tulajdonképpen igaz is. Még 1,60 se vagyok, és kizárólag a kényelmet tartom szem előtt vásárláskor, a divatot a legkevésbé sem. Rose, a szobatársam állandóan azzal viccelődik, hogy huszonnyolc vagyok nyolcvanéves testben.

Néha így is érzem.

Egy együtt filmezős randi is csak az anatómiai párnám és a vitaminjaimhoz kapott ajándék borospoharam társaságában jöhet szóba.

Amikor a liftajtó kinyílt a harminchetedik emeleten, senkit sem láttam, úgy kapaszkodtam a kaktuszomba, mint egy hajótörött a mentőmellényébe. A Falcon House Kiadói Csoport irodái patyolattiszták és fehérek, a bejárathoz vezető folyosót megvilágított könyvespolcok szegélyezik, büszkén hirdetve a fennállásuk hetvenöt éve alatt megjelentetett bestsellereket és irodalmi remekműveket.

A bal oldali fal több mint felét Ann Nichols könyvei foglalják el – A tengerész lánya, Az álmok erdeje, Az örök idők háza, ami felett anyám sóhajtozott, miközben én tini rajongóként a túlfűtött Lestat-sztorijaimon dolgoztam. Mellettük Ann újabb művei: A szerelem valószínűsége, Egy korhely csajozási útmutatója (erre a címre vagyok a legbüszkébb) és a Csók az éjféli matinén.

Az üveg a könyvek borítójára tükrözte az arcomat: sápadt, kialvatlan, fiatal nő, piszkos szőke haj rendezetlen lófarokban, fáradt szemek alatt sötét árkok; színpompás sálamban és több számmal nagyobb, drapp pulóveremben inkább a kézimunkaszakkör meghívott előadójának, mint a világ egyik legnevesebb könyvkiadója vendégének benyomását keltettem.

Ami azt illeti, nem is engem hívtak meg, hanem Ann Nicholst, bennem pedig mindenki az alázatos asszisztensét véli majd felfedezni.

És megbeszélésre tartottam.

Szerencsétlenül álltam az előtérben, kaktuszomat a mellkasomhoz szorítva, miközben a sötét hajú recepciós, Erin felemelt mutatóujjával letette a telefont. Valamilyen ebédre való salátáról volt szó. Amikor végzett, a képernyőjéről felpillantva felismert.

– Florence! – üdvözölt ragyogó mosollyal. – Jó egyben látni! Hogy van Rose? Brutális volt a tegnapi buli!

Próbálok rezzenéstelen arccal felelni, miközben arra gondolok, hogy a lakótársammal hajnali háromkor estünk haza.

– Az már biztos.

– Rose él még?

– Á, rosszabbon is keresztülment már.

Erin felnevetett. Azután körbenézett az előtérben, mintha valaki mást is várna.

– Mrs. Nichols nem tart ma velünk?

– Ó, nem, fent van Maine-ben, az… ottani ügyeit intézi.

Erin megrázta a fejét.

– Tudod, néha elgondolkodom, milyen lehet. Milyen lehet Ann Nicholsnak és Stephen Kingnek lenni?

– Biztos jó – felelem. Ann Nichols nem hagyta el apró, Maine állambeli szigetét már vagy… öt éve? Azóta biztos nem, hogy a szellemírója lettem.

Lerángattam a nyakam köré és a szám elé tekert színes sálat. A tél már elmúlt ugyan, de New Yorkba mindig egy utolsó hűvös lökettel érkezik meg a tavasz, aminek persze ma kellett ideérnie, én meg idegességemben leizzadtam a pulóveremben.

– Egyszer – szólalt meg Erin – tényleg el kell árulnod, hogyan lettél az asszisztense!

Erre felnevettem.

– Már meséltem, egy apróhirdetésben találtam a munkát.

– Akkor sem hiszem el.

– C’est la vie – feleltem vállat vonva.

Erin néhány évvel fiatalabb nálam, a Columbián szerzett oklevelét büszkén állította ki az asztalán. Rose még korábban ismerkedett meg vele egy netes társkeresőn, és néhányszor találkoztak, bár úgy hallottam, ma már szigorúan csak barátok.

Megcsörrent az asztali telefonja.

– Na, mindegy, menj előre nyugodtan – mondta gyorsan –, ismered a járást, ugye?

– Persze.

– Szupi. Sok szerencsét! – tette még hozzá, mielőtt beleszólt a tökéletes ügyfélszolgálatos hangján. – Jó reggelt kívánok, Falcon House Kiadói Csoport, itt Erin.

Ezzel magamra maradtam.

Elégszer jártam a régi szerkesztőnél ahhoz, hogy bekötött szemmel is odataláljak a folyosókon. Tabitha Margraves nemrégiben vonult vissza, a lehető legrosszabb pillanatban. Az irodához közeledve minden egyes lépéssel egyre jobban kapaszkodtam a szerencsétlen kaktusz cserepébe.

Tabitha tudta, hogy Ann szellemírója vagyok. Kizárólag ő és Ann ügynöke volt ezzel tisztában – meg persze Rose, de ő nem számít. Vajon Tabitha átadta ezt az aprócska titkot az új szerkesztőmnek? Ó, istenem, remélem, igen. Máskülönben rendkívül kellemetlen első találkozó elé nézek.

A folyosót tejüveg falak szegélyezték, amelyek elvileg a privát szférát hivatottak biztosítani a bent ülők számára, de ez csupán a legkisebb mértékben sikerült. Hallatszott, ahogy szerkesztők, reklámosok és PR-osok árnyékai fojtott hangon felvásárlásokról, marketingtervekről, szerződéses kötelezettségekről és könyvturnékról beszélnek… arról, hogy az egyik könyv költségvetéséből átcsoportosítanak egy másikéba.

Belsős kiadói témákról.

A könyvkiadás igazán romantikusnak hangzik, amíg nem találod magad a kellős közepében. Ha már benne vagy, ez is csak egyfajta vállalati pokol.

Elhaladok néhány segédszerkesztő mellett, négyzet alakú fülkéikben ülnek, körülöttük szinte a válaszfal tetejéig felhalmozott kéziratok, és megtörtnek látszanak, mint aki répát és humuszt ebédelt. Az Erin által rendelt salátából ők biztos nem kaptak, na, nem mintha a segédszerkesztők eleget keresnének a mindennapos ebédrendeléshez. Az irodák elrendezése hierarchiát követ, és minél beljebb haladunk, annál magasabb a fizetés. A folyosó végére érve alig vettem észre az irodát. Lekerült a szerencsehozó virágkoszorú az ajtóról, az üvegfalról is a NE PRÓBÁLD, CSINÁLD! és A ROMANTIKA ÉL! feliratú matricák.

Egy pillanatig azt hittem, eltévedtem, aztán felismertem apró fülkéjében a gyakornokot, amint a tesztolvasóknak szánt köteteket tuszkolja borítékokba, az őrület könnyes határán egyensúlyozva.

Az új szerkesztőm nem sokat várt a matricák levakarásával és a koszorú kidobásával. Nem tudtam eldönteni, hogy ez jó vagy rossz jel.

A Falcon House-nál töltött éveinek vége felé Tabitha Margravesszel gyakran rúgtuk össze a port.

– A romantikus irodalomban igenis minden jó, ha jó a vége! Mondd meg Ann-nek! – gúnyolódott, mert gyakorlatilag én voltam Ann.

– Jó, de Ann többé már nem hisz benne – vágtam vissza, és mire benyújtotta a felmondását és visszavonult Floridába, a halálba kívántuk egymást. Ő – bármilyen lehetetlen – még mindig hitt a szerelemben.

Én pedig egyenesen átláttam a hazugságon.

A szerelem segít elviselni valakit ötven éven át, hogy legyen, aki eltemet bennünket, amikor meghalunk. Én már csak tudom; a családom a halálbizniszben utazik.

Tabitha érzéketlennek nevezett, mikor megosztottam vele ezt az elméletemet.

Én csak realista vagyok, feleltem.

A kettő közt pedig van különbség.

Leültem odakint az iroda előtt egy székre, a kaktusszal az ölemben, és várakozás közben az Instagramot görgettem. A húgom posztolt egy képet magáról és a szülővárosunk polgármesteréről – egy golden retrieverről –, amitől elfogott a honvágy. Az időjárás, a ravatalozó és anyám elképesztő sült csirkéje után.

Elképzeltem, mit főzhet ma vacsorára.

Gondolataimba merülve észre sem vettem, hogy az iroda ajtajából megszólított egy jellegzetes férfihang.

– Elnézést, hogy megvárakoztattam, kérem, jöjjön be!

Meglepetésemben talpra ugrottam. Mégis eltévedtem volna? A fülkékre pillantottam: balra a munkamániás, borítékokkal birkózó barna hajú gyakornokra, jobbra pedig a salátája fölött szipogó HR-igazgatóra. Nem, biztosan jó helyen járok.

A férfi türelmetlenül megköszörülte a torkát.

Olyan erősen szorítottam az ajándékot a mellkasomhoz, hogy éreztem, a cserép már nyikorog, majd beléptem az irodába.

És lefagytam.

Az említett férfi azt a bőrszéket foglalta el, amit előtte harmincöt éven át (úgy tippeltem, ő maga ennél fiatalabb) Tabitha Margraves birtokolt. Az íróasztal, amelyet azelőtt porceláncsecsebecsék és Tabitha kutyájának fotói borítottak, most tiszta és rendezett volt, minden a helyén. Szinte tökéletesen tükrözte a férfit: kimódolt, ropogósra vasalt, nyakig gombolt fehér inge megfeszült széles vállain, az ujja könyékig felhajtva, felfedve zavarba ejtően szexi alkarját. Fekete haját hátrafésülte hosszúkás arcából, ami kihangsúlyozta hasonlóan hosszúkás orrát, amelyen szögletes, fekete szemüveg ült, arcát pedig egészen halvány szeplők keresztezték: egy a jobb orrlyuka mellett, kettő az orcáján, egy meg épp vastag, jobb szemöldöke felett. Egy csillagképet rajzoltak ki. Pár pillanatra erős vágyat éreztem, hogy filctollat ragadjak, és összekössem őket, hogy kiderüljön, milyen titkot rejtenek. A következő másodpercben belém hasított a felismerés, hogy…

Ó!

Nagyon jóképű volt. És már láttam korábban. Kiadói rendezvényeken, amelyeken Rose-zal vagy a volt barátommal vettem részt. A neve nem jutott eszembe, de biztos, hogy már többször összefutottam vele. Lélegzet-visszafojtva vártam, vajon ő felismer-e.

Először azt hittem, hogy igen, mert kikerekedett a szeme – csak egy pillanatra, de ahhoz pont elég ideig, hogy gyanakodni kezdjek, talán sejt valamit –, aztán rendezte is a vonásait.

Megköszörülte a torkát.

– Maga biztos Ann Nichols asszisztense – kezdte fesztelenül, a kezét nyújtva. Hatalmas volt. Olyan magas, hogy máris Az égig érő paszuly meséjében éreztem magam, amiben ő a sármos óriás, én meg nagyon, nagyon meg akartam mászni a…

Nem. Elég volt, Florence, fegyelmeztem magam. Rossz kislány. Nem akarod megmászni, mint egy hosszú vesszőt, mert ő az új szerkesztőd, és ebből kifolyólag kifejezetten, teljességgel, végképp tilos rámásznod.

– Florence Day – mutatkoztam be. Kézfejem szinte teljesen eltűnt erős szorításában.

– Benji Andor, de szólítson csak Bennek – mondta.

– Florence – ismételtem, meglepődve, hogy a vinnyogáson kívül bármit is képes voltam kipréselni magamból.

– Már említette – jegyezte meg mosolyra kunkorodó szájjal.

Gyorsan elhúztam a kezem.

– Ó, egek! Bocsánat – feleltem halálra váltan. Úgy döccentem bele a kényelmetlen IKEA székbe, a kaktuszt egy határozott mozdulattal a térdemre helyeztem. Az arcom lángolt, és tudtam, hogy ha így érzem, akkor biztosan látni is rajtam, hogy fülig pirultam.

Leült a helyére, és megigazított egy tollat az asztalán.

– Örülök, hogy megismerhetem. Elnézést kérek, amiért megvárakoztattam, káosz volt ma reggel a tömegközlekedés. Erin mindig mondja, hogy kerüljem a B metróvonalat, de bolond vagyok, és azzal járok.

– Talán inkább mazochista – szaladt ki a számon.

– Lehet, mindkettő – nevetett fel.

Beharaptam a szám belsejét, hogy elrejtsem a mosolyt. Kellemes nevetése volt – mély, torokból feltörő, morajlásszerű.

Ó, ne! Egyáltalán nem terv szerint haladtak a dolgok.

Ben szimpatikusnak talál, ami öt percen belül teljességgel meg fog változni. Még én is utáltam magam azért, amit meg kell tennem – hogyan is gondolhattam, hogy egy ajándék kaktusz majd megkönnyíti a helyzetet?

Behúzta a székét, és a billentyűzetét az asztal szélével párhuzamosra igazította. Tökéletes rend honolt az irodájában, és az a határozott érzésem támadt, hogy még a könyvesboltban is a helyére teszi a rossz polcon lévő köteteket.

Mindennek megvolt a maga helye.

Ő határidőnaplót vezető, rendezett pasi volt, én meg egy cetlizős, szétszórt nő.

Ez még akár jó is lehetett volna. Két lábbal a földön járó embernek tűnt, és az ilyenek ritkán romantikusak, így nem nézne rám szánakozva, mikor végül bevallom neki, hogy többé már nem hiszek a romantikus regényekben, hanem csak ünnepélyesen bólintana, pontosan tudva, hogy mire gondolok. És inkább erre lenne szükségem, mint hogy Tabitha Margraves szomorú, sötét szemével rám nézzen, és megkérdezze: „Miért nem hiszel már a szerelemben, Florence?”

Azért, mert ha túl sokszor nyúlsz a tűzbe, megtanulod, hogy úgyis csak megégeted magad.

Az új szerkesztőm fészkelődni kezdett a helyén.

– Sajnálattal hallottam, hogy Mrs. Nichols nem lehet ma jelen. Nagyon szeretnék találkozni vele – vágott bele, kizökkentve a gondolataimból.

Fészkelődni kezdtem.

– Ó, Tabitha nem említette? Mrs. Nichols sosem hagyja el a lakhelyét. Azt hiszem, egy szigeten él Maine-ben. Kellemesnek hangzik, én sem akarnám onnan kitenni a lábamat. Úgy hallottam, nagyon szép állam.

– Az! Ott nőttem fel – válaszolta. – Sok jávorszarvast láttam. Hatalmasak.

Nem lehetséges, hogy ön is jávorszarvas félig? – replikázott áruló agyam, és összerezzentem a rossz és helytelen gondolattól.

– Akkor talán felkészítették a New York-i patkányokra.

Ismét felnevetett, ezúttal saját magát is meglepve, és kivillantotta ragyogó fogsorát. Mosolya a szeméig szaladt, ami ettől barnából olvadó okkersárgába fordult.

– Azokra nem lehet felkészülni. Látta már a Union Square-nél élőket? Esküszöm, az egyiken még egy zsoké is ült.

– Ó, nem tudta? Az Eighteenth Street Stationnnél remek patkányversenyeket tartanak.

– Gyakran eljár?

– Naná, még egy titkos sajtbár is üzemel olyankor.

– Maga aztán mesterien cincog.

Horkantva felnevettem, és elkaptam a pillantásomat – bárhová nézzek, csak ne rá. Vonzónak találtam, amit határozottan nem terveztem, és nem szeretek csalódást okozni az embereknek, és…

Megköszörülte a torkát, majd így szólt:

– Nos, Miss Day, azt hiszem, ideje beszélnünk Ann hamarosan megjelenő regényéről…

Erre még szorosabban markoltam a cserepet. Tekintetem a kopár falak között cikázott. Nem volt semmi az irodában, amire rá lehetett volna nézni. Azelőtt művirágok, fényképek és könyvborítók díszítették a falakat, de most egyedül egy bekeretezett szépirodalmi mesterdiploma árválkodott a falon.

– Muszáj romantikusnak lennie? – fakadtam ki.

Meglepetten felkapta a fejét.

– De hát nekünk… a romantika a profilunk.

– Tudom, de, de… Nicholas Sparksnak is vannak nyomasztó könyvei, és John Green melodramatikus regényeket ír beteg fiatalokról, szóval nem lehetne, hogy én, mármint Mrs. Nichols is esetleg ezen a vonalon induljon el?

Egy pillanatra elhallgatott.

– Úgy érti, tragédiát.

– Ó, dehogy! Attól még nyilvánvalóan szerelmes történet lenne! Csak ebben nem lenne minden „boldogan éltek, míg meg nem haltak” módon tökéletes.

– Mi a boldogan éltek bizniszben utazunk – felelte lassan, gondosan megválogatva a szavait.

– Ami egy hazugság, nem igaz?

Összeszorította a száját.

– A romantika halott, és az egész egy nagy átverés. – Azon kaptam magam, hogy már ki is mondtam, még mielőtt átgondolhattam volna, és amint a szavak elhagyták a számat, összerándultam. – Nem úgy értettem… Ez nem Ann álláspontja, csak az én véleményem…

– Maga az asszisztense vagy a szerkesztője?

Szavai arcon csaptak. Tekintetemet gyorsan visszakaptam rá, és megdöbbentett a látványa. Szeméből eltűnt a melegség, nevetőráncai sima, érzelemmentes maszkká merevedtek.

Még szorosabban kapaszkodtam a cserépbe. A kis pozsgás hirtelen a háborús bajtársammá lépett elő. Szóval nem tudja, hogy Ann szellemírója vagyok. Tabitha nem árulta el neki, talán csak elfelejtette – kiment a fejéből, hupsz! Tehát most nekem kell tájékoztatnom.

Végső soron ő a szerkesztőm.

Énem egy elkeseredett, zavarba esett része azonban nem vágyott erre. Nem akartam, hogy lássa, mennyire nincs egyben az életem, mert hát Ann szellemírójaként igazán össze kéne szednem magamat.

Nem kéne ennél jobbnak lennem?

Mivel ugye anyám Ann Nichols könyveit olvasta, amikor gyerek voltam, én is azokon nőttem fel. Tizenkét évesen a romantikus polchoz osontam a könyvtárban, és Az álmok erdejét bújtam csendben. Kívülről fújtam az írónő könyveinek címét, mint a kedvenc együttesem agyonhallgatott számait.

Később én lettem a tollforgatója.

Bár az ő neve szerepelt a borítón, én írtam A szerelem valószínűségét, az Egy korhely csajozási útmutatóját és a Csók az éjféli matinént is. Az elmúlt öt évben Ann mindig csekket küldött, hogy megírjam a nevében az aktuális regényt, amit én meg is tettem, és a szavait – az én szavaimat – méltatták a New York Times ajánlójától kezdve a Vogue-ig. A kötetek Nora Roberts, Nicholas Sparks és Julia Quinn művei mellett álltak a polcokon, és én alkottam őket.

A romantikus irodalom egyik legnagyobb alakjának írtam, ezért a munkáért bárki ölni tudott volna, én pedig épp készültem totálisan felsülni.

Sőt talán már meg is történt. Most játszottam ki az utolsó ütőkártyámat, hogy olyan könyvet írhassak, ami bármiről szólhat, csak ne végződjön happy enddel, Ben azonban elutasított.

– Mr. Andor… – válaszoltam akadozva – az az igazság, hogy…

– Ann-nek el kell készülnie a kézirattal a megbeszélt határidőre – szakított félbe hidegen, kimérten. A hangjában néhány perce még megbúvó melegségnek nyoma sem maradt. Percről percre kisebbnek éreztem magam, egyre apróbbra zsugorodtam az IKEA-s székben.

– Az… holnap van – szóltam halkan.

– Igen, holnap.

– És ha… ha nem készül el?

Ajkai vékony vonallá keskenyedtek. Széles szája volt, középen kissé behorpadt, és olyan érzelmeket is kifejezett vele, amelyeket rendezett arca egyébként nem engedett meg.

– Mennyi időre van még szüksége?

Egy év. Tíz év.

Egy örökkévalóság.

– Hmm… Mondjuk, egy hónap? – próbálkoztam reménykedve.

Sötét szemöldöke összerándult.

– Az teljesen kizárt.

– Ezekhez a dolgokhoz idő kell!

– Azt értem – felelte, mire megremegtem. Levette fekete keretes szemüvegét, és rám nézett. – Lehetek őszinte magával?

Nem, egyáltalán nem.

– Igen…? – kockáztattam meg.

– Mivel Ann már háromszor kért határidő-módosítást, ha holnap megkapnánk a kéziratot, akkor is nagyon gyorsan át kéne tolnunk a szerkesztőkön és korrektorokon, hogy tartani tudjuk magunkat az ütemtervhez. Ismétlem, akkor is, ha holnap megkapnánk az anyagot. Ez Ann nagy őszi megjelenése. Egy romantikus regény, ne feledje, happy enddel. Ez az ő védjegye. Ez áll a szerződésben. A reklámkampányt már elő is készítettük. Talán még egy egész oldalas megjelenést is tudunk neki intézni a New York Timesban. Sokat beletettünk már ebbe a könyvbe, és miután eleget piszkáltam az ügynökét, hogy beszélhessek vele, összekötött az asszisztensével.

Ezzel a részével tisztában voltam. Molly Stein, Ann ügynöke nem örült túlzottan, amikor a könyv miatt hívták. Azt gondolta, hogy minden olajozottan megy, nekem pedig nem volt szívem az ellenkezőjéről tájékoztatni. Lényegében szabad kezet adott a szellemírómelóban, legfőképp azért, mert a könyv egy négy kötetre szóló megállapodás részét képezte, ez lett volna az utolsó, és bízott benne, hogy nem fogom elcseszni.

Erre tessék!

Bele sem akartam gondolni, hogyan közölné Molly a fejleményeket Ann-nel. Nem akartam arra gondolni, milyen csalódott lenne az írónő. Életemben egyszer találkoztam vele, és rettegtem tőle, hogy csalódást okozok neki. Nem akartam idáig eljutni.

Felnéztem rá. És az érzés, amikor csalódást okozunk valakinek, akit nagyra tartunk… gyerekként és felnőttként is szívás.

Benji folytatta.

– Bármi is akadályozza Mrs. Nicholst a kézirat befejezésében, az nemcsak számomra jelent problémát, hanem a marketingnek és a gyártásnak is, és ha tartani akarjuk az ütemtervet, szükségünk van az anyagra.

– Tu-tudom, de…

– Amennyiben nem érkezik be időben a kézirat, azt hiszem, kénytelenek leszünk bevonni a jogi osztályt is.

A jogi osztályt. Az szerződésszegést jelentene. Vagyis akkora galibát okoznék, amit már nem lehet visszacsinálni. Nemcsak Annt hagynám cserben, hanem a kiadóját és az olvasóit is – mindenkit.

Egyszer már beleestem ebbe a hibába.

Az iroda zsugorodni kezdett, vagy pánikrohamot kaptam – nagyon reméltem, hogy az előbbi. Kapkodva lélegeztem. Nehezen jutottam levegőhöz.

– Miss Florence, minden rendben? Kissé sápadtnak tűnik – jegyezte meg Benji, de a hangja nagyon távolinak tűnt. – Kér egy pohár vizet?

A pánikot a fejem egyik távoli szegletében pihenő apró dobozba gyömöszöltem, ide ment minden más is. Az összes rossz dolog. Amikkel nem akartam foglalkozni. Amikkel nem tudtam mit kezdeni. Igazán hasznos volt ez a doboz. Mindent odazárhattam. Jó szorosan. Magamra erőltettem egy mosolyt.

– Ó, nem, köszönöm, jól vagyok. Csak sok ez így egyszerre. És igaza van. Természetesen igaza van.

– Akkor holnap? – nézett rám kétkedőn.

– Aha – krákogtam.

– Remek. Kérem, adja át Mrs. Nicholsnak az üdvözletemet, és mondja meg neki, nagyon örülök, hogy együtt dolgozhatunk. És, elnézést, de az egy kaktusz? Most vettem csak észre.

Lepillantottam a pozsgásra, amiről időközben teljesen megfeledkeztem, míg a pánik a fejemben lévő doboz zárjait döngette, és próbált szabadulni.

Arra jutottam, hogy ki nem állhatom ezt az embert, és ha tovább maradok az irodában, előbb-utóbb hozzávágom a növényt vagy elsírom magam.

Vagy mindkettő.

Felpattantam, és az asztal szélére tettem a cserepet.

– Ajándékba hoztam.

Aztán összeszedtem a táskámat, sarkon fordultam, és egyetlen további szó nélkül elhagytam a Falcon House Kiadói Csoportot. Tartottam magam, amíg ki nem botorkáltam az épület forgóajtaján az élénk áprilisi napba, majd odakint összeomlottam.

Vettem egy mély levegőt, és egy cifra trágárságot sikítottam a tökéletes kék egű délutánba, a frászt hozva az épület mellett pihenő galambokra.

Egy italra volt szükségem.

Nem is, egy könyvre. Egy gyilkosos thrillerre. Hannibalra. Lizzie Bordenre – bármi megtenné.

Legyen mindkettő!

2.
A szakítás

NEM AZ, hogy nem tudtam befejezni a könyvet.

Csak nem bírtam kitalálni, hogyan.

Egy év telt már el A Szakítás óta – mindenkinek van legalább egy ilyen az életében. Tudjátok, melyikre gondolok, ugye? Egy olyan szerelem végére, amiről azt hitted, örökké tart majd, hogy aztán egykori kedvesed kitépje a szívedet egy kanálgéppel, és ezüsttálcára helyezze, a DÖGÖLJ MEG! ketchupfelirat mellé. Egy év telt el a pocsék áprilisi nap óta, amikor kivonszoltam az esőbe a bőröndjeimet, és vissza sem néztem. Nem ezt a részét bánom. Soha nem fogom megbánni, hogy véget vetettem annak a kapcsolatnak.

Csak azt bánom, hogy egyáltalán beleestem egy ilyen srácba.

Ezután ólomlábakon járt az idő. Eleinte próbáltam mindennap felkelni, leülni a kanapéra a laptopommal, és írni, de nem ment. Mármint tudtam írni – de minden szó fájt, akár egy foghúzás, és minden egyes szót kitöröltem a következő napon.

Olyan volt, mintha egyik nap még tudtam volna írni – ismertem a jeleneteket, a bájos első találkozásokat, a mámorító pillanatokat, hogy pontosan milyen íze van a hősnek, mikor a hősnőm megcsókolja… majd másnapra az egésznek nyoma veszett. Eljegesedett egy hóviharban, és nem tudtam, hogyan olvaszthatnám fel a szavakat.

Nem emlékszem, mióta nem nyitottam meg a Word-fájlt, mióta nem kerestem már a szerelmet a sorok között. De így alakult, és most beszorultam a kétségbeesés sziklája és Benji Andor közé.

Szórakozottan végigfuttattam ujjaimat a könyvek gerincén a McNally Jackson könyvesboltban, ami az olasz negyed sűrűjében fészkelt. Követtem a címek és vezetéknevek sorát a következő szekcióhoz – romantikus irodalom –, majd gyorsan továbbindultam a sci-fi és fantasy részleghez. Ha nem nézek rájuk, nem léteznek.

Soha nem gondoltam volna, hogy szellemíró leszek. Hiszen amikor leszerződtem az ügynökömmel és eladtam az első regényemet, azt képzeltem, ezután majd mindenféle irodalmi beszélgetésekre hívnak, könyves eseményekre járok, és azt hittem, végre megtaláltam a lépcsőt, ami életem végéig egyre feljebb és feljebb visz. De a lépcsőházajtó amilyen hamar kinyílt, olyan gyorsan be is csapódott, egy „Sajnálattal értesítjük…” e-mail képében, mintha a könyvem bukdácsolása az én hibám lett volna. Mintha én – alig mérhető közösségi médiás követőtáborral, még kevesebb pénzzel és nulla kapcsolattal – lennék a felelős egy könyv sorsáért, amit egy több millió dolláros forgalmú kiadó jelentetett meg, amelynek minden anyagi forrás és kapcsolat rendelkezésére áll.

De talán tényleg az én hibám volt.

Talán nem tettem eleget.

Mindenesetre most itt voltam, egy romantikus regényeiről ismert szerző helyett írtam, akivel életemben egyszer találkoztam, és ezt is el fogom cseszni, ha nem tudom befejezni az átkozott sztorit. Kitaláltam, hogy a szereplők – Amelia, az éles eszű barista, aki zenei újságírói karrierről álmodozik, és Jackson, az elköteleződésre képtelen, rivaldafényből kivetett gitáros – kénytelenek összezárva tölteni a vakációt egy apró skót szigeten, mert a szálláshely tulaja véletlenül duplán foglalt. A sziget varázslatos, és a romantika úgy felvillanyoz, mint az Atlanti-óceán felől érkező, szikrázó viharok. De aztán Amelia rájön, hogy Jackson hazudott neki a múltjáról, és ő is hazudott a férfinak, mert a dupla foglalás ugyan tényleg a véletlen műve volt, ő úgy döntött, hogy felhasználja a lehetőséget, és megpróbálja megnyerni vele a Rolling Stone magazin egyik szerkesztőjét.

Azt hiszem, a cselekmény túl személyes. Hogyan tudna két ember kibékülni és megbízni egymásban, ha eleve a másik hazugságaiba szerettek bele?

Innen hogy lehet továbblépni?

Legutóbb, amikor próbáltam megírni ezt a jelenetet – a kibékülőset, amiben a szerelmesek egymással szemben állnak a hideg, skót viharban, kiöntik a szívüket, és próbálják helyrehozni a károkat –, egy villám halálra sújtotta Jacksont.

Ami remek lenne, ha bosszúálló fantasyt írnék. De nem.

Épphogy elkezdtem áttúrni a használt J. D. Robb-szekciót, amikor a táskámban megrezdült a mobilom. Előbányásztam azon imádkozva, hogy ne Ann Nichols ügynöke, Molly legyen az.

Nem ő volt.

– Remek időzítés – szóltam bele –, akadt egy kis problémám.

Az öcsém felnevetett.

– Ezek szerint nem ment olyan jól a megbeszélés?

– Egyáltalán nem.

– Mondtam, hogy orchideát vigyél, ne pozsgást.

– Nem hiszem, hogy a növényen múlt, Carver.

– Jó, jó… Szóval mi a helyzet? Dögös a pasi?

Levettem a polcról egy könyvet – a Vörös, fehér és királykéket Casey McQuistontól, nem kimondottan politikai thriller –, és elhatároztam, hogy a helyére teszem.

– Na jó, akkor két problémám akadt.

– Ó, egek, ennyire dögös?

– Emlékszel a könyvre, amit kölcsönadtam? A Sally Thorne-regény, Gyűlölök és szeretek.

– Magas, sztoikus, mégis mókás, a hálószobafala egyezik a szeme színével?

– Az, az! Csak az ő szeme barna, mint a csokoládé.

– Godiva-barna?

– Nem, inkább lány Hersey’s Kisses, mondjuk, a ciklus legszörnyűbb napján.

– Basszus!

– Na ja, és bemutatkozáskor kétszer mondtam a nevemet.

– Ne már!

– De – nyögtem. – Majd ezek után nem kaptam újabb hosszabbítást. Be kell fejeznem a könyvet. És happy enddel.

Carver felhorkantott.

– Ezt ő mondta?

– Aha.

– Nem tudom, hogy ez még jobban beindít, vagy sem…

– Carver!

– Most mi van?! Bejön, ha egy férfi tudja, mit akar.

A telefonon keresztül akartam megfojtani. Carver volt a középső Day gyerek, és az egyetlen, aki tudta, hogy szellemíró vagyok. És megeskettem, hogy tartja a száját, különben megjelentetem az összes ciki, középiskolás, Hugh Jackmanről szóló fanfictionjét, amelyeket a helyi lapba írt. Kedves testvéri zsarolás, semmi több. Csak azt nem tudta, hogy ki helyett írok. Persze találgatott is folyamatosan.

Odaértem a romantikus részleghez, félmeztelen férfiak néztek le rám morcosan a polcokról, és a helyére csúsztattam a könyvet a T betűnél.

– Nem szívesen teszem fel a kellemetlen kérdést, de mi lesz a kézirattal? – kérdezte Carver.

– Fogalmam sincs – feleltem őszintén. A címek kezdtek összefolyni a szemem előtt.

– Talán ideje lenne ismét váltanod, nem gondolod? – vetette fel. – Nyilvánvaló, hogy az írósdi már nem neked való, és túl jó vagy ahhoz, hogy Nora Roberts mögé rejtőzz.

– Nem Nora szellemírója vagyok.

– Akkor sem mondanád el, ha tényleg az lennél – mutatott rá Carver.

– De nem.

– Aha…

– Tényleg nem.

– Nicolas Sparks? Jude Deveraux? Christina Lauren? Ann Nichols…?

– Apa ott van valahol? – vágtam a szavába, pillantásom az N betűs szerzőkhöz vándorolt. Nichols. Végigfuttattam az ujjam Az álmok erdeje gerincén.

Hallottam a hangján, hogy a homlokát ráncolja.

– Honnan tudtad, hogy a ravatalozóban vagyok?

– Csak akkor hívsz fel, amikor unatkozol ott. Nem foglal le kellőképpen a másik munkahelyed?

– Korábban eljöttem. Apa lassan végez egy megbeszélésen – tette hozzá, ami azt jelentette, hogy a gyászolóval épp a temetés részleteit egyeztette, koporsókról és árakról tárgyaltak.

– Beszéltél már vele?

– A mellkasi fájdalmairól? Nem.

Helytelenítő hangot hallattam.

– Anya azt mondta, hogy még mindig nem hajlandó elmenni dr. Martinhoz.

– Tudod, milyen apa. Előbb-utóbb sort kerít rá.

– Szerinted Alice meg tudná győzni?

Alice bármire rá tudta venni apát, ha akarta az öreg, ha nem. Ő volt a legfiatalabb, és az ujjai köré csavarta aput, aki a puszta gondolatra, hogy valamivel felzaklathatja a kislányát, a csillagokat is lehozná az égről. Ráadásul csak ő akarta továbbvinni a családi üzletet. Egyedül ő vágyott erre.

– Már megkérdeztem – felelte Carver. – Hármat temetnek a hétvégén. Biztosra veszem, hogy jövő héten elmegy, ha egy kicsit jobban ráér. És jól van. Ha bármi történik, anya mellette lesz.

– Miért kell ennyire makacsnak lennie?

– Vicces, hogy ezt épp te kérdezed.

– Ha-ha. – Kiválasztottam két sci-fit és egy bájos, puha borítós kiadást. A vándorló palotát Diana Wynne Jonestól. A könyvvásárlástól mindig jobban érzem magam, még akkor is, ha aztán nem olvasom el. – Azért legalább megpróbálnád rábeszélni apát, hogy inkább előbb menjen el, mint utóbb?

– Persze, ha rá tudod dumálni, hogy kivegyen egy nap szabadságot…

A háttérben hallottam apa hangját.

– Rávenni kit? Mire?

Carver a telefon mikrofonját befogva (ami nem sokat segített a dobhártyámon) visszakiabált neki:

– Semmire, fater. Menj, idd meg a fehérjeitalodat! Hé, csak vicceltem! Ó, mit mondasz, anya? Segítsek? Máris! Tessék, apa, itt van a második kedvenc…

– Nem vagyok második kedvenc! – szóltam bele.

– Helló!

Dulakodást hallottam a vonal másik végén, ahogy Carver megpróbálta gyorsan átadni a telefont apának. Elképzeltem a jelenetet: odahajítja a készüléket, apa megpróbál a karjába bokszolni, és elejti a mobilt, aztán az öcsém elsuhanva mellette anya után indul a másik szobába, végig nevetve.

Apám a füléhez emelte a telefont, és zengő, harsány hangján belebömbölt.

– Bogaram! Mi újság New Yorkban?

A szívem csordulásig telt a hangjától, amit Carver távolodó nevetése kísért. Nagyon hiányzott a családom, sokkal jobban, mint azt általában kész lettem volna beismerni.

– Minden oké.

– Eszel rendesen? Iszol eleget?

– Ezeket inkább tőled kéne kérdezni! – Kiléptem a polcok közül, és leültem a könyvesbolti fellépőre, táskámmal és a kötetekkel az ölemben. – Fater.

Szinte hallottam, ahogy a szemét forgatja.

– Jól vagyok. Öreg csontjaim még nem hagytak cserben. Hogy van az elsőszülöttem? Találtál valami jó pasit a városban?

Krákogtam.

– Tudod, apa, másról is szól az életem, nem csak arról, hogy kivel randizom. A szerelem nem minden.

– Hogy lett ilyen megkeseredett az én gyönyörű, legidősebb gyermekem? Ez olyan szomorú… – sóhajtott nagyot. – Pedig a szerelem lágy ölén fogantál!

– Pfuj, apa!

– Most miért, mikor anyáddal találkoztam, annyira lenyűgözött…

– Apa.

– …hogy három napig el sem hagytuk a hotelszobát. Három napig.

– Apa!

– Ajkai, mint a hamvas rózsaszirmok…

– Értem, értem! Csak… nem hiszem, hogy kész lennék egy új kapcsolatra. Vagy hogy valaha az leszek.

– Talán majd az univerzum meglep.

Valamilyen oknál fogva az új szerkesztőm szögletes arca jelent meg lelki szemeim előtt. Igen, persze. Átpörgettem az ölemben fekvő könyveket, érezve a lapok zizegését. – Hogy megy az üzlet?

– Nincs okom panaszra – felelte. – Emlékszel a fogszabályzó orvosodra, dr. Chóra?

– Alice-től tudom, hogy elhunyt.

– Gyönyörű temetése volt. Ragyogó idő lett, szinte nem is áprilisi. A szél táncot lejtett a fákon. Remek búcsúztatás – idézte fel, majd egy kissé gyengédebben folytatta: – Meg is köszönte később.

Lenyeltem a gombócot a torkomban, mert ha bárki más hallotta volna ezt, biztosan azt gondolja, bolond. Talán egy kicsit tényleg az volt, de ha ő az, akkor én is.

– Hogyan?

– Szép volt. Adott pár ötletet a saját temetésemhez is.

– Az még arrébb van.

– Remélem! Talán akkor hazajönnél te is.

– Rólam beszélne az egész város.

Felnevetett, de nem egészen felszabadultan. Ezen osztoztunk. Végül is emiatt költöztem el. Ezért nem maradtam Mairmontban. Ezért mentem olyan messzire, amennyire csak bírtam, oda, ahol senki sem sejtheti, mi történt velem.

Mert mint kiderült, ha tizenhárom évesen megoldasz egy gyilkossági ügyet úgy, hogy szellemekkel beszélsz, az újságok pontosan ezt fogják megírni.

HELYBÉLI LÁNY SZELLEMEK SEGÍTSÉGÉVEL OLDJA MEG A GYILKOSSÁGOT

El tudjátok képzelni, hogy kísérti az embert az ilyesmi. Nem voltam kimondottan népszerű a gimnáziumban, és ezek után szellemnyi esélyem nem maradt rá, hogy bárki is elhívjon a végzős bálba. Carver és Alice nem látta őket, ahogyan apa húga, Liza és anya sem. Csak mi ketten.

Kizárólag mi ketten érthettük.

Még egy ok, amiért jobb volt nekem egyedül.

– Kérlek, menj el dr. Martinhoz jövő héten… – Félbeszakított.

– Ó, valaki keres. Hamarosan beszélünk, jó, bogaram? Ne felejtsd el felhívni anyádat!

Felsóhajtottam, inkább lemondóan, mint megbánóan.

– Szeretlek, apa!

– Én még jobban!

Letette, nekem meg végre feltűnt, hogy az eladó meredten bámul rám, mivel a fellépőn ülök. Felpattantam, és gyorsan bocsánatot kértem, amiért elfoglaltam a birtokát, majd elszáguldottam a pénztár irányába.

A munka határozott előnye, hogy bármilyen könyvet elszámolhatok költségként. Akkor is, ha nem olvasom el. Akár könyvtrónt is építhetek belőlük, amire lerogyva sírhatok, egyik pohár merlot-t töltve a másik után.

Még így is megérte.

És a kis szerotoninlökettől tényleg enyhült valamelyest a gyilkos hangulatom. A könyveket a hátizsákomba gyömöszölve elindultam a legközelebbi metrómegállóhoz, vissza Jersey-be. Ez nagyjából húszperces sétát jelentett a Ninth Streethez, de a délután napos volt, és a kabátom elég vastag ahhoz, hogy megvédjen az évszak utolsó csípős hidegétől. Szerettem nagyokat sétálni New Yorkban. Régebben segített átlendülnöm, ha elakadtam a cselekményben, vagy megoldanom egy rosszabbul sikerült jelenetet, az elmúlt év sétái azonban a megtett távtól függetlenül nem rázták alkotó üzemmódba az agyamat. Ma sem sikerült, lebukásom előestéjén.

A Ninth Streetnél leereszkedtem a metróalagút gyomrába. Az állomáson sokkal melegebb volt, mint odakint, kigomboltam a kabátomat és levettem a sálamat, hogy ne izzadjak meg lefelé a lépcsőn, kettesével véve a fokokat.

A szerelvény befutott, az ajtók zörögve kinyíltak. Bekönyököltem magam a zsúfolt kocsiba, odanyomakodtam a szemben lévő ajtóhoz, és elhelyezkedtem a hosszú útra. A jármű újra mozgásba lendült, finoman ringatózott, és én az ablakban elsuhanó fényeket bámultam.

Nem foglalkoztam a közelben álló, csillogó, áttetsző nővel, aki valahogy elfoglalt egy szabad helyet. Egyfolytában engem nézett, elszántan, amíg a metró be nem futott a következő állomásra, én pedig leültem egy megürült ülésre, és elővettem az egyik frissen vásárolt könyvemet.

Apám rosszallta volna, amit tettem. Azt mondta volna, adjak a nőnek egy esélyt. Üljek le vele, és hallgassam meg a történetét.

Általában csak annyit akartak, hogy valaki meghallgassa őket.

De figyelmen kívül hagytam a szellemet, ahogy a többieket is az elmúlt majd egy évtizedben itt, a városban. Tömegben könnyebb. Ilyenkor azt játszhatod, ők is a részei, arctalan személyek. Így is tettem, és ahogy a szerelvény áthaladt a Hudson folyó alatt Jersey felé, a szellem pislákolni kezdett, majd eltűnt.

3.
Halott romantika

KIITTAM, AZTÁN ÚJRATÖLTÖTTEM a borospoharamat.

Régen jó voltam romantikából.

Ann Nichols minden új regényét ugyanúgy méltatták a rajongók, mint a kritika. „A szenvedély és a szív káprázatos ábrázolása” – jellemezte a New York Times Book Review az Éjféli matinét, a Kirkus Reviews pedig „meglepően élvezetes szatíraként” írta le A korhely útmutatóját, amit pozitívnak veszek. „Szenzációs történet egy imádott mesélőtől” – írta a Booklist, és akkor már ne is beszéljünk a Vogue és az Entertainment Weekly meg a millió másik sajtóorgánum dicsérő szavairól. Mindent kitettem a motivációs táblámra, az újságkivágásokat és levelezést az elmúlt évből, abban bízva, hogy egyben látva kellő inspirációt kapok még egy utolsó könyv megírásához.

Csak egy utolsóhoz.

Jó voltam romantikából. Kifejezetten jó. De ha belehalok, sem leszek képes ezt megírni. Ahányszor csak nekifutottam, valahogy hamisnak tűnt.

Mintha hiányzott volna belőle valami.

Pedig könnyen mehetett volna – egy nagy romantikus jelenet, egy gyönyörű lánykérés, és boldogan éltek, míg meg nem haltak. Ami a szüleimnek összejött, én is azt kerestem egész életemben. Beleírtam a regényeimbe, miközben a való életben kerestem a páromat különféle bárokban, hanyagul megkötött nyakkendős vagy gyűrött pólós férfiak meg furcsa idegenek között, akik lopva figyeltek a metróban. Egyik próbálkozás rosszabbul sült el, mint a másik.

Én csupán arra vágytam, ami a szüleimnek is megadatott. Besétálni egy társastáncklubba, és találkozni életem szerelmével. Anya és apa még csak nem is voltak táncpartnerek, míg a kijelölt párjuk egyszerre le nem betegedett, a többi meg már, ahogy mondani szokták, történelem. Harmincöt éve házasok, és ez az a szerelem, amivel csak a regényekben találkozni. Támadtak köztük viták és nézeteltérések, persze, de mindig visszataláltak egymáshoz, mint a kettős csillagok, együtt táncoltak végig az életen. A pillanatok, apró mozzanatok kötötték össze őket: ahogy apa megérintette anya derekát, valahányszor elment mellette, ahogy anya megpuszilta apa kopasz feje búbját, ahogy kézen fogva sétáltak, mint a gyerekek, ha vacsorázni mentünk, ahogyan egymást védték, mikor tudták, a másiknak igaza van, és amilyen türelmesen beszéltek a másikkal, ha az tévedett.

Még azután is, hogy a gyerekeik elköltöztek, úgy hallottam, néha feltekerték a hangszórókat, és végigtáncoltak az ősrégi cseresznyefa padlón, Bruce Springsteenre vagy Van Morrisonra.

Erre vágytam. Ezt kerestem.

Azon az április estén azonban, az esőben állva, szinte napra pontosan egy évvel ezelőtt rájöttem, hogy nekem ebben sosem lesz részem.

Kortyoltam még egyet a boromból, és a kijelzőmet bámultam. Meg kell csinálnom. Nincs más választásom. Akár jót, akár nem – valamit muszáj volt leadnom.

– Talán…

A nyirkos este csontig hatoló, hideg esőjétől Amelia már csuromvizes volt. Csak állt reszketve. Hoznia kellett volna ernyőt, de nem jutott eszébe.

– Mit keresel itt?

Jackson legalább annyira átázott és vacogott.

– Nem tudom.

– Akkor menj el!

– Ez nem túl romantikus – motyogtam, kitöröltem a jelenetet, és ismét meghúztam a poharamat.

Az alkonyi órák a szigeten állítólag varázslatosak, de az aznap esti eső kifejezetten hideg és heves volt. Amelián második bőrként lógtak a ruhái. Szorosabbra húzta a kabátját, hogy védje magát a csípős hidegtől.

– Nem gondoltam volna, hogy a jégkirálynő fázni fog – szólalt meg Jackson, és látszott a lehelete.

Amelia pofon vágta.

– Ez az, szép munka – sóhajtottam, és ezt is töröltem. Ameliának és Jacksonnak muszáj kibékülniük, visszatérve a lélek sötét éjszakájából, együtt a fény felé indulva. Ez volt a nagy romantikus jelenet a végén, a nagyszabású finálé, amivel minden Ann Nichols-regény véget ér, és amire minden olvasó számít.

Én meg képtelen voltam megírni ezt a rohadt jelenetet.

Elbuktam, Ann karrierjének pedig menthetetlenül leáldozott.

Ennél talán csak a hűtőm és a konyhaszekrényem állapota volt nyomasztóbb. Már csak dinó formájú sajtos tésztám maradt. De legalább tökéletes depressziós kaja. Ahogy elővettem a dobozt a szekrényből, a lakótársam rontott be, a kanapéra hajítva a táskáját.

– Baszódjon meg! – kiabálta.

– Baszódjon meg! – ismételtem, mint egy zsolozsmát.

– Az összes férfi! – Rose berobogott a konyhába, feltépte a hűtőajtót, és idegesen rágcsálni kezdte a tárolóból kivett répát. Rose Wu a szobatársam volt az egyetemen, de egy évvel korábban lediplomázott, és New Yorkba költözött, hogy a reklámszakmában építsen karriert. Egy évvel ezelőtt megürült az egyik szobája. Így beköltöztem hozzá. Ő volt a legjobb barátnőm, és a legjobb dolog ebben az egész rohadt városban, mindent összevetve.

Az a típus, aki figyelmet követel magának: amint belép valahová, minden tekintet felé fordul. Tudja, hogy mit akar, és tesz is érte. Jelszava: „Ha meglátod, szerezd meg.”

Talán ezért lett olyan sikeres a reklámügynökségnél. Csak két éve dolgozott ott, de máris közösségi médiás marketingvezetővé lépett elő.

– Michael – kezdte újabb répát tömve a szájába – bejött ma hozzám, és közölte, hogy hibáztam az ügyfelünk, Jessica Stone projektjében. Tudod, ő az a színésznő, akinek a ruhakollekcióját reklámozzuk. Állítólag mindent elrontottam! A rohadt életbe, nem is az én ügyfelem! Nem is dolgozom a hirdetéseken! A csaj Stacee ügyfele! Istenem, úgy utálom a fehér faszikat, akik képtelenek megkülönböztetni két ázsiait.

– Kinyírjam neked? – kérdeztem teljes komolysággal, miközben kinyitottam a makarónisdobozt, kivettem a sajtoszacsit, és a tésztát beleszórtam a lábasba. Meg se vártam, hogy a víz felforrjon. Előbb-utóbb úgyis fel fog.

Rose újabb répát tömött a szájába.

– Csak akkor, ha nem kapnak el minket.

– Daráld le a testet. Rendezz egy grillpartit. Szolgáld fel a maradványait az irodában – feleltem vállat vonva. – Ennyi.

– Ez úgy hangzik, mint egy forgatókönyv.

– A Sült, zöld paradicsom – ismertem el.

Rose felkapta a fejét.

– És bevált?

– Ó, igen, és van egy szuper barbecue-receptem, amit kipróbálhatnánk.

Felsóhajtott, megrázta a fejét, elcsomagolta a répát, és visszatette a hűtőbe. – Nem, nem. Még a végén ételmérgezést kapnának ártatlan emberek. Van egy jobb ötletem.

– Faaprító?

– Pia.

A víz felforrt. Egy kenőlapáttal kavartam meg a tésztát, mert minden más eszköz mosatlan volt. – Úgy érted, megmérgezzük, vagy…?

– Nem, úgy értem, hogy elmegyünk szórakozni. Inni.

Értetlenül néztem rá. A konyhában álltunk a leadási határidőm előtti napon, sajtos tésztát főztem flanel pizsamaalsóban és túlméretes tigrises pulcsiban, melltartó nélkül, zsíros hajjal.

– Szórakozni…?

– Igen. – Rose a konyhaajtóhoz masírozott, és úgy állt meg, mint Gandalf a balroggal szemben. Itt úgyse jutsz át. – Szórakozni megyünk, mi ketten. Rossz napom volt, és a pulton heverő új könyvekből ítélve neked is.

– Ne, Rose, kérlek – nyögtem –, hadd maradjak itthon, hogy megegyem a tésztámat és csendben elpusztuljak. Egyedül.

– Nem fogsz egyedül meghalni – felelte hajthatatlanul. – Legrosszabb esetben is lesz egy macskád.

– Utálom a macskákat.

– Szereted őket.

– Seggfejek.

– Pont, mint az összes expasid, és mindegyiket szeretted.

Ezzel nem tudtam vitába szállni. De nem akartam macskát, se elmenni otthonról. Feltéptem a reszelt sajt csomagolását.

– A bankszámlám lassan olyan üres lesz, mint a szerelmi életem. Egy gagyi sört sem tudnék rendelni, Rose.

Hangosat sóhajtott, kivette a kezemből a sajtot, és a tésztás lábost áthúzta a kikapcsolt gázrózsára. – Elmegyünk inni. Jól fogjuk érezni magunkat. Lazítanom kell, és tudom, hogy neked is. A sajtos tészta azt súgja, nem ment fényesen a megbeszélés a szerkesztőddel. Jól gondolom?

Persze hogy nem. Mi másért főznék depis kaját? Megvontam a vállam.

– Nem volt gáz.

– Florence.

Kifújtam a levegőt.

– Új a szerkesztő. Talán tudod is, hogy ki, nekem ismerősnek tűnt. Benji valami. Ainer? Ander?

Rose szeme elkerekedett.

– Benji Andor?

Felé intettem a lapáttal.

– Az, az.

– Ne már!

– De.

– Mázlista. – Vakkantva felnevetett. – Szívdöglesztő a pasi.

– Az, de te honnan tudod?

– Benne volt a Time Out magazin tavalyi cikkében, „a harmincöt legjobb harmincöt alatt” vagy valami ilyesmi. Vezető szerkesztőként dolgozott az Elderwood Booksnál, mielőtt csődbe mentek volna. Na és te hol voltál akkor?

Kimerülten pillantottam rá. Pontosan tudta, hol voltam egy évvel korábban. Ugyanígy depressziós sajtos tésztát főztem, csak más okból.

Lemondóan legyintett.

– Mindegy is, jó tudni, hogy a könyvkiadásban maradt, de hogy a Falcon romantikus szárnyát vigye? Az igen!

Vállat vontam.

– Talán szereti a romantikus irodalmat. Ismerhetem bármelyik könyvét, amin még az Elderwoodnál dolgozott?

Rose visszatette a zacskót a dobozba.

– A meggyilkolt madarak. A Cabin Creek-i nő.

Rábámultam.

– Szóval… gótikus krimik?

– Hátborzongató, morbid gótikus krimik. Akár egy modern kori Rochester, csak a padláson tartott feleség nélkül. Úgy hallottam, az esküvőn hagyta el a menyasszonyát, konkrétan az oltárnál.

Jelentőségteljesen Rose-ra pillantottam.

– Tudod egyáltalán, miről szól a Jane Eyre?

– Hát, láttam kábé a film felét. Mindegy, nem ez a lényeg. Mostantól a könyvkiadás legdögösebb agglegénye szerkeszti Annt. Alig várom, hogy olvassa a szexjeleneteidet. Esküszöm, a legjobbak között vannak, pedig mennyi mocskos irodalmat olvastam már. Fanfictiont is – tette hozzá utólag.

– Nem fogja – feleltem eltökélten. – Holnap estig le kell adnom a kéziratot.

– Baszki! Nem kaptál hosszabbítást.

Felnyögtem és a kezembe temettem az arcomat.

– Nem, és ha nem leszek kész, bevonja a jogi osztályt. És akkor fény derül a titokra! Helló, én vagyok a szellemíró! De még annak sem vagyok elég jó, és akkor felmerül, hol lehet az írónő, majd egy őszülő detektív érkezik, hogy kikérdezzen, és mindenki azt hiszi, hogy megöltem Ann Nicholst…

– Drágám, túlságosan előreszaladsz.

– Sosem tudhatod!

– Tényleg meghalt?

– Nem tudom! Nem! Talán nem – tettem hozzá egy kicsit nyugodtabban.

– Miért nem mondtad el egyszerűen a szerkesztődnek, mi a helyzet?

– Nem tehettem – sóhajtottam. – Látnod kellett volna, hogy nézett rám, mikor megkérdeztem, nem lehetne-e inkább szomorú romantikus történet. Mintha kivégeztem volna a kedvenc kölyökkutyáját.

– Úgy mondod, mintha több kutyája is lenne.

– Hogyne. Pont úgy néz ki, mint akinek több kutyája van. De nem ez a lényeg. A lényeg, hogy nem tudtam. Nem tehettem.

– Inkább tönkrevágod a karrieredet, és csalódást okozol az egyetlen irodalmi hősödnek?

A vállam beesett.

– Aha. Kérlek, most már hadd egyem meg a sajtos makarónimat és dagonyázzak a kétségbeesésemben.

Rose arca megkeményedett.

– Nem – válaszolta olyan élesen, mint a tusvonala, majd a csuklómnál fogva megragadott, és kirángatott a konyhából, végig a folyosón a hálószobákig. – Gyerünk! Elhúzunk szórakozni. Megfeledkezünk minden problémánkról. Ma este bevesszük ezt az őrült, hangos, fárasztó várost! Vagy beledöglünk az igyekezetbe.

Abban a pillanatban inkább a halált választottam volna.

Rose gardróbja tömve volt divatos göncökkel. Mintha egy kifutón élnénk. Gyönyörű, csillogó ruhák, puha blúzok és ceruzaszoknyák annyira felsliccelve, hogy még fel lehessen venni munkába. Előhúzta a rövid fekete ruhát, amire legalább egy hónapja próbált rábeszélni, és ördögi tervét végre megvalósulni látta.

Megráztam a fejem.

– Nem.

– Naa, légysziiii – könyörgött, átnyújtva a darabot. – Remekül kiemeli a fenekedet.

– Vagyis remekül kilóg belőle a fenekem.

– Floreeeeeence – nyafogott.

– Rooooose – feleltem hasonlóan affektálva.

Összeráncolta a homlokát.

– Őskáosz.

Csak néztem a szó hallatán.

– Ne merészeld! – suttogtam figyelmeztetőn.

– Ős-ká-osz – szótagolta, és ennyi volt. A biztonsági szavunk. A szó, amivel nem lehet vitatkozni. Ez többé már nem kérés volt, hanem utasítás. Mindketten évente egyszer használhattuk. – Jó ideje úgy viselkedsz, mint valami toronyba zárt vénkisasszony, pedig nem vagy az, és tudod, mit? Már korábban meg kellett volna ezt tennem. Ha nem haladsz az ostoba történeteddel…

– Nem is ostoba!

– …akkor semmi értelme itthon ülnöd, depis kaját enned, és egyedül lerészegedned valami tablettás boron. Ős-ká-osz.

Rábámultam. Önelégülten vigyorgott, és győzedelmesen csípőre tette a kezét.

– Rendben! Legyen. De csak ha egy hónapig te mosogatsz.

– Egy hétig.

– Oké.

Kezet ráztunk.

Valamiért az az érzésem támadt, hogy ő járt jobban az egyezséggel, és a gyanúm be is igazolódott, amikor így szólt:

– Vedd fel ezt! Ma este egy jó kis kalamajkába keveredsz, és keresünk neked valakit, akivel csókolózhatsz, hogy legyen némi inspirációd.

– Nem akarok semmiféle kalamajkát…

– Öltözz át! Most azonnal! – kiáltotta, átlökdösve a saját szobámba, majd rám csukta az ajtót. A ruhára bámultam. Nem is volt olyan rossz. Persze túl rövid nekem, millió apró flitterrel, és valószínűleg többe került, mint egyhavi lakbérünk, de Rose gardróbjában ennél szinte csak hivalkodóbb darabok lógtak. (Például a szivárványszínű, amit minden júniusban a Pride-ra kapott elő. Vadidegenek, akik soha máskor nem láttak minket, minden egyes felvonuláson megismerték ebben a ruhában.) A kis fekete nem igazán felelt meg az ízlésemnek, de talán pont erre volt szükségem.

Hogy elfelejtsem: elbuktam az egyetlen dologban, amiben valaha is jó voltam.