Jo Nesbø

VÉRHOLD

Fordította: Sulyok Viktória

A mű eredeti címe: Blodmåne

Copyright © Jo Nesbø, 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-175-2 (papír)

ISBN 978-963-614-176-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Jóel könyve 2.31

A nap sötétséggé válik, a hold pedig vérré, minekelőtte

eljő az Úrnak nagy és rettenetes napja.[1]

[1] Károli Gáspár fordítása.

Prológus

– Oslo – felelte a férfi, és a szájához emelte a whiskyspoharat.

– A hely, amit a legjobban szeretsz? – kérdezte Lucille.

Mielőtt bólintott volna, a férfi maga elé bámult, mint akinek meg kell fontolnia a választ. A nő figyelte, ahogy iszik. Magas volt, még a bárpultnál ülve is Lucille fölé tornyosult. Legalább tíz, de akár húsz évvel is fiatalabb lehetett a nőnél, aki hetvenkettő volt. Az alkoholisták korát nehéz megállapítani. Az arcát és a testét mintha fából faragták volna, vékony volt, és kemény. A bőre sápadtan világított, az orrát finom, kék erek hálózták be, véreres szemének írisze koptatott farmerre emlékeztetett. Nyilván vadul élt. Vadul ivott. Vadul zuhant. És talán vadul szeretett is, mert az elmúlt hónapban, amelynek során bekerült a Creatures törzsvendégei közé, Lucille többször észrevette, hogy a pillantásában fájdalom villan. Mindig egyedül ült a bárpultnál, mint egy kivert kutya. Bronco, a műbika mellett szokott görnyedezni, amelyet Ben, a bár tulajdonosa a később hatalmasat bukott Városi cowboy forgatásán nyúlt le, ahol kellékesként dolgozott. A bika arra emlékeztette a betérőket, hogy Los Angeles nem filmsikerekre épült, hanem egy anyagi és személyes kudarcokból álló szemétdombra. Az elkészült filmek több mint nyolcvan százaléka fiaskónak bizonyult, és csak veszteséget termelt, az USA-ban itt élt a legtöbb hajléktalan, és mindezt olyan népsűrűség tetézte, amihez hasonlót talán csak Mumbaiban találni. A forgalom fojtogatta a várost, bár fennállt annak a lehetősége, hogy az utcai bűnözés, az erőszak és a drogok előbb végeznek vele.

De a nap sütött. Igen, az az átkozott kaliforniai fogorvosi lámpa soha nem hunyt ki, sütött könyörtelenül, és a fényében a hamis város minden ócskasága gyémántként ragyogott. Pedig a valóság teljesen más volt. Ezt Lucille nagyon jól tudta, hiszen valaha színpadon állt. Meg a színpad mögött is.

A férfi, akit megszólított, biztosan nem állt soha színpadon, azt Lucille azonnal kiszimatolta volna. És olyannak sem tűnt, aki csodálattal, reménytelien vagy irigykedve nézi a rajta állókat. Inkább úgy nézett ki, mint akinek minden mindegy. Akinek elég a maga dolga. Talán zenész? Olyan Frank Zappa-szerű fickó, aki a Laurel Canyon egyik pincéjében csinálja az érthetetlen zenéjét, és akit soha nem fedeztek fel, és soha nem is fognak?

Miután már egy ideje ide járt a bárba, elkezdték egymást kurtán üdvözölni Lucille-lel, ahogy azok szokták, akik komolyan veszik az ivást, és már délelőtt nekiveselkednek. De most történt meg először, hogy a nő mellé telepedett, és meghívta egy italra. Vagyis igazából kifizette a már megrendelt italát, amikor látta, hogy Ben olyan arckifejezéssel nyújtotta neki vissza a hitelkártyáját, amelyből egyértelműen kiderült, hogy nincs rajta pénz.

– És Oslo viszontszeret téged? – folytatta Lucille. – Ez itt a kérdés.

– Nem igazán – felelte a pasas.

Amikor végigsimított rövidre vágott, itt-ott őszülő, piszkosszőke haján, Lucille észrevette, hogy az egyik középső ujját fémprotézis helyettesíti. Nem lehetett volna jóképűnek nevezni, és a helyzeten nem javított a szája sarkától J alakban a füléig húzódó, májszínű sebhely sem, ami miatt horogra akadt halnak látszott. De volt benne valami. Valami csúnyán vonzó és kicsit veszélyes, mint Lucille néhány kollégájában. Christopher Walkenben. Nick Nolte-ban. És a válla széles volt. Bár talán csak azért tűnt szélesnek, mert amúgy zörögtek a csontjai.

– Ja, hát őket akarjuk a legjobban – állapította meg Lucille. – Akik nem szeretnek minket viszont. Akikről azt hisszük, hogy szeretni fognak minket, ha kicsit jobban megerőltetjük magunkat.

– Maga mivel foglalkozik? – kérdezte a pasas.

– Iszom – válaszolta Lucille, és felemelte a whiskyspoharát. – Meg macskákat etetek.

– Hm.

– De nyilván arra vagy kíváncsi, hogy ki vagyok. És… – Lucille az italát kortyolgatva próbálta eldönteni, melyik verzióval álljon elő. A társasági használatra szánttal vagy az igazival. Letette a poharat, és elhatározta, hogy jöjjön a második, lesz, ami lesz. – Színésznő vagyok, akinek egyetlen nagy szerep jutott. Júliát játszottam a Rómeó és Júlia máig legjobb filmváltozatában, amire viszont a kutya sem emlékszik. Egyetlen nagy szerep talán kevésnek tűnik, de több, mint ami ebben a városban a legtöbb színésznek jut. Háromszor voltam házas, két férjem gazdag producer volt, mindkettőtől elváltam, és anyagilag igazán jól jártam, ami szintén több, mint ami a legtöbb színésznek jut. Egyedül a harmadik férjemet szerettem. Színész volt, igazi Adonisz, de pénz, önfegyelem és lelkiismeret nélkül. Minden megtakarításomat elverte, és lelépett. Még mindig szeretem, hogy égne el a pokolban!

Felhajtotta a maradék italát, letette a pultra a poharát, és jelezte Bennek, hogy kér még egyet.

– És mert mindig azt akarom, amit nem kapok meg, befektettem a nem létező pénzemet egy filmbe, amiben volt egy hatalmas szerep egy idősebb nő számára. Intelligens forgatókönyv, jó színészek, a rendezőnek van mondanivalója; vagyis a projektről messziről ordított, hogy bukásra van ítélve. Ez vagyok én. Álmodozó vesztes és tipikus Los Angeles-i.

A J alakú sebhelyes pasas elmosolyodott.

– És ezzel kifújt az öniróniám – közölte vele Lucille. – Hogy hívnak?

– Harrynak.

– Nem beszélsz sokat, Harry.

– Hm.

– Svéd vagy?

– Norvég.

– Menekülsz valami elől?

– Úgy nézek ki?

– Igen. Látom, van jegygyűrűd. A nejed elől futsz?

– Meghalt.

– Aha. A gyász elől. – Lucille koccintásra emelte a poharát. – Szeretnéd tudni, én melyik helyet szeretem a legjobban? Ezt itt. A Laurel Canyont. Nem azt, amilyen most, hanem amilyen a hatvanas évek végén volt. Itt kellett volna lenned, Harry. Már ha egyáltalán a világon voltál akkor.

– Ja, persze.

Lucille a Ben mögötti falon lévő bekeretezett fényképekre bökött.

– Az a rengeteg zenész! Crosby, Stills, Nash és… Hogy is hívják a negyediket?

Harry megint elmosolyodott.

– The Mamas and the Papas – folytatta Lucille. – Carole King. James Taylor. Joni Mitchell. – Az orrát ráncolta. – Úgy nézett ki, mint aki kettőig sem tud számolni, de nem vetette meg a hancúrozást. Még Leonardot is megszerezte magának. Egy hónapig együtt laktak. Egy éjszakára én is megkaptam.

– Leonard Cohent?

– Személyesen. Remek, barátságos férfi. Tanultam tőle valamit a versírásról. A legtöbben elkövetik azt a hibát, hogy egy jó mondattal indítanak, aztán írnak valami gyenge kínrímet. Pedig az a trükk, hogy a kevésbé jót kell az első sorba írni. Ott senki sem veszi észre. Ha az ember kitalál egy olyan szép mondatot, mint a „Your hair on the pillow like a sleepy golden storm”,[2] és aztán a rím miatt utána írja azt a banalitást, hogy „We made love in the morning, our kisses deep and warm”,[3] akkor tönkreteszi az egészet. De ha megcseréli a két sort, és azt írja, hogy „We made love in the morning, our kisses deep and warm, your hair on the pillow like a sleepy golden storm”, akkor mindkét sor természetesen elegánsnak fog tűnni. Ilyennek halljuk, mert azt hisszük, hogy a költő ugyanabban a sorrendben gondolkodik, mint amiben ír. Ez nem is furcsa, hiszen az emberek ahhoz vannak szokva, hogy ami történik, az annak a következménye, ami korábban történt, és nem fordítva.

– Hm. Hogy ami történik, az annak a következménye, ami történni fog?

– Pontosan, Harry. Érted?

– Nem vagyok benne biztos. Tudna mondani egy példát?

– Hát persze.

Lucille felhajtotta az italát. Harry nyilván kihallott valamit a hangjából, mert megemelte az egyik szemöldökét, és gyorsan körbepillantott a bárban.

– Most az történik, hogy elmesélem neked, hogy egy filmterv miatt adósságba vertem magam. – A nő a félig leeresztett redőny mögötti mocskos ablakon keresztül kinézett a poros parkolóra. – És ez nem véletlen, hanem annak a következménye, ami történni fog. Az autóm mellett ugyanis egy fehér Camaro áll.

– Ketten ülnek benne – válaszolta Harry. – Húsz perce jöttek.

Lucille bólintott. Ez megerősítette benne, hogy nem tévedett, amikor magában végül eldöntötte, mi lehet a férfi foglalkozása.

– Ma már láttam őket egyszer, a házam előtt. Nem lepődtem meg, mert korábban figyelmeztettek, hogy küldeni fogják a behajtókat. Persze nem hivatalos behajtókat. Hogy úgy mondjam, nem bankban vettem fel a kölcsönt. Most kimegyek a kocsimhoz, és valószínűleg lesz hozzám pár szavuk. Felteszem, hogy egyelőre megelégszenek a fenyegetőzéssel.

– Hm. Ezt most miért mondja el nekem?

– Mert rendőr vagy.

Harry szemöldöke megint a magasba szökött.

– Tényleg?

– Apám rendőr volt, és úgy tűnik, benneteket fel lehet ismerni, bárhová valók vagytok a világon. Az a lényeg, hogy meg akarlak kérni, hogy kísérj haza! Ha hangoskodni kezdenek, vagy nekiállnak fenyegetőzni, akkor jó lenne, ha ki tudnál menni a verandára, és… hát szóval rendőrnek tudnál tűnni, hogy elhúzzanak a francba. Bár meg vagyok róla győződve, hogy ilyesmire nem fog sor kerülni, de nagyobb biztonságban érezném magam, ha szemmel tudnál minket tartani.

Harry kutató pillantással méregette a nőt.

– Oké – felelte egyszerűen.

Lucille meghökkent. Nem volt kicsit túl könnyű rávenni? De volt valami szilárdság a férfi szemében, ami miatt bízott benne. Mondjuk az Adoniszában is bízott. Meg a rendezőben és a producerben. Meg úgy egyáltalán.

– Kimegyek – közölte Harryval.

Harry Hole a kezébe vette a poharát. Az olvadó jégkockák alig hallható zörgését figyelte. Nem ivott. Egy centje sem maradt, és elért az út végére. Élveznie kellene az italát. A pult mögötti képek egyikére nézett. Fiatalkorának kedvenc íróját, Charles Bukowskit ábrázolta a Creatures előtti téren. Bentől tudta, hogy a hetvenes években készült. Bukowski átkarolta egy haverját, mögöttük mintha felkelt volna a nap. Mindketten hawaii ingben feszítettek, pillantásuk ködös volt, pupillájuk apró ponttá szűkült, és olyan diadalittasan vigyorogtak, mintha nagy nehézségek árán sikerült volna meghódítaniuk az Északi-sarkot.

Harry a hitelkártyájára bámult, amit Ben elé hajított a pultra.

Üres. Kész. Semmi sem maradt. Küldetés teljesítve. Hiszen ezt a célt tűzte ki maga elé. Hogy addig iszik, amíg semmi sem marad. Sem pénz, sem napok, sem jövő. Már csak az volt hátra, hogy kiderítse, elég bátor – vagy gyáva-e – ahhoz, hogy lezárja ezt az egészet. A panzióban a matraca alatt egy régi Beretta várta. Huszonöt dollárért vette a hajléktalanoktól, akik a Skid Row negyedben laktak kék sátrakban. Három golyó volt benne. A tenyerébe fektette a hitelkártyát, és megszorította. Megfordult, és kinézett az ablakon. Az idős hölgy átvágott a parkolón. Milyen kicsi! Gyors léptű, törékeny, mégis erős. A bézs nadrágjához illő rövid blézert viselt. Régimódi, de ízléses öltözködési stílusa a nyolcvanas éveket idézte. Délelőttönként valósággal bevonult a bárba. Mint egy díva. A nézőközönsége általában kettő, legfeljebb nyolc főből állt.

– Megjött Lucille! – jelentette Ben mindig, mielőtt kérés nélkül készíteni kezdte volna a nő szokásos mérgét, a whisky sourt.

De Harryt nem Lucille bevonulása emlékeztette az anyjára, aki a Radiumhospitaletben halt meg, megejtve ezzel az első sebet a tizenöt éves Harry szívén, hanem Lucille szelíd, nevető, mégis szomorú pillantása, amely jó, de csüggedt lélekről árulkodott. A törődés, amellyel mások felé fordult, amikor az egészségügyi problémáikról, a szerelmi életükről vagy a hozzátartozóikról kérdezte őket. És a tapintat, amelyet Harryval szemben tanúsított, amikor hagyta nyugodtan ücsörögni a pultnál a helyiség másik végében. Az anyja szűkszavú asszony volt, de mégis a családjuk irányítótornya, idegközpontja, aki olyan észrevétlenül mozgatta a szálakat, hogy könnyen azt lehetett hinni, a férje hozza helyette a döntéseket. Biztonságos ölelésére mindig lehetett számítani, és mindent megértett. Harry mindennél jobban szerette, ezért vált az Achilles-sarkává. Egyszer másodikban valaki óvatosan megkopogtatta az osztálytermük ajtaját. Az anyja hozta utána a tízóraiját, amit otthon felejtett. Harry arca azonnal felragyogott, mielőtt meghallotta volna, hogy pár osztálytársa felnevet. Kimasírozott a folyosóra, és dühöngve közölte az anyjával, hogy kellemetlen helyzetbe hozta, nincs szüksége ételre, és menjen haza. Az asszony szomorúan rámosolygott, átadta neki a tízórait, végigsimította az arcát, és már indult is. Soha nem hozta fel az esetet. Ezt is értette, ahogy mindig mindent. És amikor Harry aznap este lefeküdt, ő is megértette. Hogy nem az anyja miatt érezte magát kellemetlenül. Hanem mert mindenki látta. A szeretetét. A sebezhetőségét. A következő években gyakran gondolt arra, hogy elnézést kér, de mindig arra jutott, hogy hülyeség.

A kaviccsal felszórt parkolóban porfelhő támadt, és egy pillanatra körbevette Lucille-t, aki megfogta a napszemüvegét. A fehér Camaro anyósülés felőli ajtaja kinyílt, és kiszállt rajta egy napszemüveges, piros pólóinges pasas. Az autó elé lépett, és elállta Lucille útját.

Harry arra számított, hogy váltanak pár szót, de a pasas megragadta Lucille karját, és a Camaro felé kezdte rángatni. A nő a talajba mélyesztette a cipője sarkát. Harrynak akkor tűnt fel, hogy a kocsi rendszámtáblája nem amerikai. Azonnal felpattant a bárszékről, és a kijárat felé rohant. A könyökével nyitotta ki az ajtót. Elvakította a napfény, és majdnem megbotlott a lefelé vezető két lépcsőfokon. Be kellett látnia, nagyon messze van attól, hogy józan legyen. A két kocsi felé indult, a szeme fokozatosan szokott hozzá a fényhez. A parkoló mögött, a zöld dombon kanyargó út túloldalán álmos üzlet állt, de Lucille-en és az őt rángató idegenen kívül egy lelket sem lehetett látni.

– Rendőrség! – ordította Harry angolul. – Engedje el!

– Ne avatkozzon közbe, uram! – válaszolta a férfi.

Ebből Harry arra következtetett, hogy megegyezik a hátterük. Ilyen helyzetben csak rendőrök használnak udvarias nyelvezetet. Azzal is tisztában volt, hogy a fizikai összecsapás elkerülhetetlen, és a közelharc első számú szabálya egyszerű: nem szabad várni. Aki először és a lehető legagresszívebben támad, nyer. Ezért nem lassított. Az ellenfele nyilván rájött, mit tervez, mert eleresztette Lucille-t, és a háta mögé nyúlt. Amikor előhúzta a kezét, fényes pisztolyt tartott benne, amit Harry azonnal felismert: Glock 17. Egyenesen rászegezve.

Harry lassított, de nem állt meg. A pasas célba vette. A hangját félig elnyomta egy mellettük elhúzó pick-up.

– Menjen vissza oda, ahonnan jött, uram! Most!

De Harry csak haladt tovább. Hirtelen rájött, hogy még mindig a jobb kezében tartja a hitelkártyáját. Hát így lesz vége? Egy idegen ország poros parkolójában, napfényben fürödve, teljesen leégve és meglehetősen elázva, miközben megpróbálja megtenni azt, amit nem tudott az anyja esetében, amit nem tudott megtenni senkinek az esetében, akit valaha szeretett?

Félig lehunyta a szemét, és úgy fogta az ujjai közé a hitelkártyáját, hogy fegyverként tudja használni.

Annak a Leonard Cohen-dalnak a címe járt a fejében, amelyet Lucille korábban rosszul idézett. Hey, that’s no way to say goodbye.[4]

Hát dehogynem.

[2] Hajad a párnán, mint álmos aranyvihar.

[3] Reggel szeretkeztünk, csókjaink mélyek és forrók.

[4] Hé, így nem lehet elbúcsúzni.

Első fejezet

Péntek

Nyolc óra volt. A szeptemberi nap fél órája ment le Oslo felett, és eljött az ideje, hogy a háromévesek lefeküdjenek.

Katrine Bratt felsóhajtott, majd belesuttogott a telefonba.

– Nem tudsz aludni, kicsim?

– A natyi nem tud énekelni – felelte egy gyerekhang szipogva. – Hol vaty?

– Dolgoznom kell, drágám, de nemsokára otthon leszek! Énekeljen kicsit anya?

– Igen.

– De akkor be kell csuknod a szemed.

– Igen.

– Blåmann?

– Igen.

Katrine halkan, mély hangon énekelni kezdte a melankolikus dalt.

Blåmann, blåmann, bukken min, tenk på vesle guten din.[5]

Elképzelni sem tudta, miért van az, hogy a norvég gyerekek több mint száz éve egy olyan történetre szeretnek elaludni, amelyben egy aggódó fiú azon töpreng, miért nem érkezett haza a legelőről a kedvenc kecskéje, Blåmann, és attól fél, hogy elragadta és halálra marcangolta egy medve. Mindenesetre a fia már az első versszak után egyenletesebben lélegzett, a második után pedig az anyósa suttogott bele a kagylóba.

– Elaludt.

– Köszönöm – felelte Katrine. Olyan régóta guggolt, hogy muszáj volt megtámaszkodnia. – Megyek, amilyen gyorsan csak tudok!

– Nem kell sietned, drágám. Én köszönöm, hogy hívtál. Tudod, annyira hasonlít Bjørnre, amikor alszik.

Katrine nyelt egyet. Erre szokás szerint most sem tudott válaszolni. Nem mintha nem hiányzott volna neki Bjørn, vagy nem örült volna, hogy a férfi szülei a fiukat látják Gertben. Hanem egyszerűen azért, mert nem volt igaz.

Inkább az előtte álló feladatra koncentrált.

– Nem semmi altató – jegyezte meg Szung-min Larsen, amint odalépett hozzá, és leguggolt mellé. – „Talán holtan fekszel” – idézte a dal egyik sorát.

– Tényleg nem semmi, de ha egyszer ezt akarja – felelte Katrine.

– Ha ezt akarja, akkor ezt kapja – mosolygott a kollégája.

– Gondoltál már arra, hogy gyerekként feltétlen szeretetet várunk a szüleinktől anélkül, hogy bármivel viszonoznánk? Igazából paraziták vagyunk. De aztán felnövünk, és a dolgok teljesen megváltoznak. Szerinted pontosan mikor veszítjük el a hitet abban, hogy feltétel nélkül lehet minket szeretni csupán azért, amik vagyunk?

– Arra célzol, hogy ő itt mikor veszítette el?

– Igen.

A fiatal nő holtteste a földön feküdt az erdőben. A nadrágját és a bugyiját a bokájáig letolták, de vékony pehelykabátjának cipzárja fel volt húzva. A csillagos ég felé fordított arca falfehérnek tűnt a helyszínelők által felállított reflektorok fényében. A sminkje, amely mintha többször benedvesedett, majd megszáradt volna, csíkokba gyűlt a bőrén. Agyonvegyszerezett haja az arca egyik felére tapadt. A szája duzzadt a szilikontól, műszempillája a levegőbe karmolt az egyik szeme körül, amely besüppedt a szemgödrébe, és tompán elmeredt a két rendőr mellett. A műszempilla a másik szemről sem hiányzott, de maga a szem igen. A holttest talán a nehezen lebomló műanyagok miatt maradt a körülmények ellenére viszonylag épen.

– Felteszem, hogy Susanne Andersen az – közölte Szung-min Katrinével.

– Szerintem is – válaszolta a nő.

Más osztályokon dolgoztak. Katrine az oslói rendőrség gyilkossági csoportjánál, Szung-min pedig a Kriposnál. A huszonhat éves Susanne Andersen tizenhét nappal korábban tűnt el, utoljára a húsz perc sétára lévő Skullerud metróállomáson vette fel egy térfigyelő kamera. Nem ő volt az egyetlen, akit keresett a rendőrség. A huszonhét éves Bertine Bertilsen autóját egy parkolóban találták meg a Grefsenkollenen, a város egy másik részén fekvő kirándulóhelyen. Az előttük fekvő nő haja szőke volt, mint Susannénak a térfigyelő kamera felvételein, míg Bertine a családja és a barátai beszámolói szerint most éppen barnára festette a haját. A holttest lábán nem látszott tetoválás, Bertinének pedig volt egy Louis Vuitton-logó a bokáján.

A szeptember addig viszonylag hűvös és száraz volt, és a hulla bőrének kék, lila, sárga és barna elszíneződéseit okozhatta az, hogy majdnem három hete a szabadban feküdt. Ugyanez volt érvényes a szagra is, amelyet a testnyílásokból szivárgó gázokra lehetett visszavezetni. Az orrlyukak alatt fehér folt látszott. Gomba. A nyakon lévő széles sebben sárgásfehér, vak légylárvák nyüzsögtek. Katrine már olyan sokszor látott ilyesmit, hogy nemigen reagált rá. Harry szerint a legyek olyan hűségesek, mint a Liverpool rajongói. Záros határidőn belül megjelennek, tekintet nélkül az időpontra, helyszínre, időjárásra, mert vonzza őket a dimetil-triszulfid, amely a halál beállta után azonnal távozni kezd a testből. Lepetéznek, majd pár nappal később kikelnek a lárvák, és rávetik magukat a rothadó húsra. Azután bebábozódnak, a bábokból legyek lesznek, amelyek szintén keresnek egy holttestet, hogy belepetézhessenek, és egy hónappal később az életüknek vége szakad, és meghalnak. Ezt a mintázatot követik. Nem is különbözik annyira a miénktől, gondolta Katrine. Vagy nem is különbözik annyira az enyémtől.

Körülnézett. A fák között fehérbe öltözött helyszínelők mozogtak hangtalan kísértetekként. Ijesztő árnyakat vetettek, amint villant a fényképezőgépük vakuja. Az erdő nagy volt. Az Østmarka gyakorlatilag egészen Svédországig húzódott. A holttestet egy kocogó találta meg. Vagyis inkább a kutyája, amely póráz nélkül szaladgált, és egyszer csak letért a keskeny, kavicsos útról. Már besötétedett, és a fejlámpás kocogó kiáltozva követte az állatot, amely a holttest mellett várta, farkcsóválva. Mondjuk a farkcsóválásról a tanúvallomásban egyetlen szó sem esett, ezt Katrine maga képzelte hozzá.

– Susanne Andersen – suttogta, bár nem igazán tudta, kinek. Talán a halottnak, hogy biztosítsa arról, hogy végre rátaláltak, és megállapították a személyazonosságát.

A halál oka egyértelműnek tűnt. A karcsú nyakon vágás húzódott végig, mint egy mosoly. A vérből ugyan kiszolgálták magukat a légylárvák, egyéb rovarok és talán más állatok is, de a bokrokon és az egyik fatörzsön is látszottak vérnyomok.

– Itt ölték meg – szögezte le Katrine.

– Tényleg úgy néz ki – felelte Szung-min. – Szerinted megerőszakolták? Talán a halál beállta után?

– A halál beállta után – tűnődött Katrine, és az elemlámpájával Susanne kezére világított. – Nem tört le a körme. Harcnak semmi jele. De megpróbálom megsürgetni a halottszemlét, hogy már a hétvégén legyen valami fogalmunk arról, mi történt.

– Boncolás?

– Hétfő előtt esélytelen.

Szung-min felsóhajtott.

– Nyilván csak idő kérdése, mikor találjuk meg Bertine Bertilsent megerőszakolva, átvágott torokkal a Grefsenkollenen.

Katrine bólintott. Az elmúlt évben jobban megismerte Szung-mint, és megértette, miért emlegetik a Kripos legjobb nyomozói között. Sokan úgy vélték, hogy ő fogja átvenni a stafétabotot Ole Wintertől, és ez a beosztottjai javára fog válni. Talán igazuk is volt, de akadtak olyanok is, akik kételyeiket fejezték ki, hogy jó ötlet-e rábízni az ország vezető nyomozói szervét egy örökbe fogadott, meleg dél-koreaira, aki úgy öltözik, mint egy brit ficsúr. A férfi klasszikus, tweedből készült vadászkabátja és cserzettbőr csizmája éles kontrasztban állt Katrine vékony Patagonia pehelykabátjával és Gore-Tex futócipőjével. Bjørn gorpcore-ként emlegette azt a nemzetközi trendet, hogy az emberek úgy mennek szórakozni, mintha a hegyekbe készülnének. Katrine inkább úgy vélte, arról lehet szó, hogy az ember alkalmazkodik a kisgyerekes léthez; bár azt is kezdte belátni, hogy az öltözködési stílusa visszafogottabbá, gyakorlatiasabbá válásához az is hozzájárult, hogy már nem fiatal, lázadó nyomozótehetség, hanem a gyilkossági csoport vezetője.

– Mit gondolsz? – kérdezte Szung-min.

Katrine tudta, hogy egyre gondolnak. És hogy egyikük sem akarja hangosan kimondani. Még nem. Megköszörülte a torkát.

– Először azzal kapcsolatban kell állást foglalnunk, ami itt van, és ki kell derítenünk, mi történt!

– Egyetértek.

Katrine remélte, hogy a következőkben a Kripos gyakran fog úgy nyilatkozni, hogy egyetértenek vele. Természetesen örült minden segítségnek. A Kripos azonnal tudatta velük, hogy munkára készen állnak, amikor pontosan egy héttel Susanne eltűnése után jelentették Bertine Bertilsenét is, amely feltűnően azonos körülmények között ment végbe. Mindketten egy keddi estén hagyták el a lakóhelyüket anélkül, hogy a rendőrség által kikérdezettek közül bárkivel közölték volna, hová mennek, és miért, és többé nem kerültek elő. Ezenkívül más is összekötötte őket, ezért a rendőrség félretette azt a korábbi feltételezést, hogy Susannét baleset érte, vagy öngyilkosságot követett el.

– Jól van, akkor ebben maradunk. – Katrine felállt. – Referálok a főnöknek.

A lába teljesen érzéketlenné vált a guggolástól, így beletelt egy kis időbe, mire el tudott indulni. Világított a telefonjával, hogy nagyjából ugyanoda lépjen, ahová a tetthely felé tartva tették. Amikor a fák között kifeszített kordonok túloldalára ért, kikereste a névjegyzékéből a rendőrfőnököt. Bodil Melling három csörgés után vette fel.

– Bratt vagyok. Sajnálom, hogy ilyen későn telefonálok, de úgy tűnik, megtaláltuk az egyik eltűnt nőt. Megölték. Átvágták a torkát, és elvérzett. Valószínűleg megerőszakolták, vagy szexuálisan bántalmazták. Szinte biztosan Susanne Andersen.

– Ez nem túl jó – felelte Melling.

A hangja tompán csengett, és Katrine szinte látta maga előtt a nő kifejezéstelen arcát, színtelen ruháit, bágyadt testbeszédét, garantáltan konfliktusmentes családi és minden izgalmat nélkülöző szexuális életét. Az újonnan kinevezett rendőrfőnököt csak a nemsokára megüresedő rendőrfőkapitányi állás tudta valamennyire megmozgatni. Nem mintha Melling ne lett volna megfelelő a posztra, de Katrine kiállhatatlanul unalmasnak tartotta. Defenzívnek. Gyávának.

– Összehív egy sajtótájékoztatót? – folytatta Melling.

– Igen. Szeretne…

– Nem. Amíg nem sikerül megállapítani a holttest személyazonosságát, csinálja maga!

– A Kriposszal? Ők is küldtek embert a tetthelyre.

– Rendben. Ha nincs más, akkor vendégeink vannak.

A beálló szünetben a háttérből halk eszmecsere hallatszott. Jó hangulatúnak tűnt, olyasfajtának, amelyben teljes egyetértés uralkodik, ahol a beszélgetőpartnerek csak megerősítik és kifejtik azt, amit valaki más mondott. Társadalmi kötődés. Bodil Mellingnek ez kellett. Biztosan berágna, ha Katrine megint felhozná azt, amit már akkor azonnal bedobott, amikor jelentették Bertine Bertilsen eltűnését, és felvetődött a gyanú, hogy a két nőt ugyanaz a tettes gyilkolhatta meg. Igazából felesleges is. Melling elutasítóan viselkedett, gyakorlatilag lezárta a témát. Katrine tudta, hogy hagynia kellene.

– Van még valami – felelte, és mély levegőt vett.

Melling habozás nélkül lecsapott.

– A válasz nem, Bratt.

– De ő az egyetlen specialistánk. És a legjobb.

– Meg a legrosszabb. Ráadásul már nem is a miénk. Hála az égnek!

– A sajtó érdeklődni fog utána. Meg fogják kérdezni, miért nem…

– Maga meg szépen elmondja az igazságot. Hogy fogalmunk sincs, hol van. Tekintetbe véve, mi történt a feleségével, plusz az instabil természetét és az alkoholizmusát, nem is igazán tudom elképzelni, hogy alkalmas lenne gyilkossági ügyek felderítésére.

– Azt hiszem, tudom, hogyan tudnám megtalálni.

– Felejtse el, Bratt! Ha régi hősöket próbál előrángatni, valahányszor kissé szorult helyzetbe kerül, azzal tulajdonképpen azt fejezi ki, hogy nem becsüli az embereit, akik ténylegesen a rendelkezésére állnak. Maga szerint milyen hatással lesz az önbizalmukra és a motivációjukra, ha közli velük, hogy egy félreállított roncsot akar bevonni a nyomozásba? Ezt rossz vezetésnek hívják, Bratt.

– Rendben – felelte Katrine, és nyelt egy nagyot.

– Jól van. Értékelem, hogy ezt mondja. Még valami?

Katrine gondolkozott. Ezek szerint Mellinget mégis lehet provokálni, és néha kivillantja a fogait. Ez jó. A fák fölött függő holdsarlóra pillantott. Előző este Arne, a fiatalember, akivel már majdnem egy hónapja randizgatott, elmesélte, hogy két hét múlva teljes holdfogyatkozás lesz, úgynevezett vérhold, és ezt, mivel csak két- vagy háromévente kerül rá sor, meg kellene ünnepelniük. Katrinét nem vitte rá a lélek, hogy közölje a lelkes Arnéval, hogy nem túl jó ötlet olyan hosszú időre előre tervezni, mint két hét, elvégre alig ismerik egymást. Soha nem félt a konfliktusoktól és attól, hogy kimondja a véleményét. Ezt talán az apjától örökölte, a bergeni rendőrtől, akinek több ellensége volt, mint amennyi esős napja a szülővárosának, de megtanulta megválogatni, mikor és milyen harcba menjen bele. Most rövid töprengés után arra jutott, hogy azzal a konfliktussal ellentétben, amelyet egy olyan férfival kellene vállalnia, akivel nem tudja, van-e közös jövője, ez elől nem térhet ki. Inkább most kell megejtenie, mint később.

– Még egy utolsó dolog – felelte. – Az is rendben van, ha ezt elmondom a sajtótájékoztatón, amennyiben rákérdeznek? Vagy a következő áldozat szüleinek?

– Mit akar ezzel mondani?

– Hogy a rendőrség lemond annak a személynek a segítségéről, aki már három sorozatgyilkost kapott el Oslóban. Mert úgy véljük, ha nem így tennénk, azzal árthatnánk néhány kollégánk önbecsülésének.

Hosszú szünet támadt, és most a háttérből sem szűrődött be semmi a kagylóba. Melling végül megköszörülte a torkát.

– Tudja, mit, Katrine? Már régóta keményen dolgozik ezen az ügyön. Tartsa meg a sajtótájékoztatót, aludja ki magát a hétvégén, és aztán hétfőn majd beszélünk!

Letették, és Katrine felhívta az Igazságügyi Orvostani Intézetet. A hivatalos utat megkerülve közvetlenül Alexandra Sturdzát hívta, a fiatal laboránst, akinek se pasija, se gyereke nem volt, és a munkaidőt sem tartotta be szigorúan. Sturdza valóban megígérte, hogy egy kollégájával másnap ránéznek a holttestre.

Katrine visszakémlelt a tetthely felé. Talán azért, mert a saját erejéből küzdötte fel magát ebben a férfivilágban, soha nem tudott megszabadulni a megvetéstől, amelyet azok iránt a nők iránt érzett, akik önként és dalolva alávetették magukat a férfiaknak. Susannét és Bertinét az is összekötötte, hogy férfiakból éltek, valamint osztoztak egy náluk több mint harminc évvel idősebb ingatlanmágnáson, Markus Røedön. Másokra alapozták az életüket, arra építettek, hogy majd olyan férfiak tartják el őket, akiknek velük ellentétben van munkájuk és pénzük, és ezért cserébe a testüket, fiatalságukat és szépségüket nyújtották. Meg azt, hogy amennyiben a kapcsolatra fény derül, a kitartójuk élvezheti más férfiak irigységét. De a gyerekektől eltérően a Susannéhoz és Bertinéhez hasonló nőknek azzal a tudattal kell élniük, hogy a szeretet nem feltétel nélküli. Előbb vagy utóbb lapátra kerülnek, és akkor új gazdatest után kell nézniük, akin élősködhetnek. Vagy aki hagyja, hogy élősködjenek rajta, attól függően, honnan vesszük szemügyre a kérdést.

Ez szeretet? Vagy inkább: ez is szeretet? Miért ne lenne az? Csupán azért, mert olyan kétségbeejtő belegondolni?

Kék fény vetült a fákra. Hangtalanul megérkezett a mentő. Katrine Harry Holéra gondolt. Áprilisban kapott tőle életjelet. Annyi mindent küldhetett volna, de egy Venice Beachet ábrázoló képeslap jött Los Angelesből. Mint egy mélyen cirkáló tengeralattjáró szonárjának pittyenése. A férfi nem erőltette meg magát. „Küldj pénzt!” Katrine nem volt biztos benne, hogy viccnek szánta. Azóta nem hallott felőle.

Egyetlen nyikkanást sem.

Felcsendült a fülében a dal utolsó versszaka, ameddig nem jutott el.

Blåmann, Blåmann, én kecském,

Mekegj választ énnekem!

Nem lehet, hogy holt legyél,

S ne halljad az énekem.

[5] Blåmann, Blåmann, én bakom, gondolj a fiacskádra!

Második fejezet

Péntek. Pénz

A sajtótájékoztatót szokás szerint a rendőr-főkapitányság negyedik emeleti előadójában tartották. A falon lévő óra tíz óra előtt három percet mutatott. Mona Daa, a VG bűnügyi újságírója a kollégái között arra várt, hogy a rendőrség képviselői megjelenjenek a pódiumon, és közben megállapította, hogy elég sokan összegyűltek. Több mint húszan, a péntek este ellenére. Mona rövid eszmecserét folytatott a fotósával arról, hogy a kettős gyilkosságok kétszer olyan jól eladhatók-e, mint ha csak egyvalakit ölnek meg, vagy inkább a csökkenő hozadék elve lép életbe. A fotós úgy vélte, hogy a minőség fontosabb a mennyiségnél, és ha az áldozat fiatal, norvég etnikumú, nő és az átlagnál csinosabb, az több kattintást fog hozni, mint egy negyvenes drogos páros, akiknek még priuszuk is van. Vagy mint két – de akár három – bevándorló, akik valamilyen bandához tartoznak.

Mona egyetértett vele. Egyelőre csak az egyik eltűnt lány halálát erősítették meg, de valószínűleg csak idő kérdése, és megbizonyosodnak arról, hogy a másik is hasonló sorsra jutott, és mindketten fiatalok, a norvég etnikumhoz tartoznak, és csinosak. Ennél jobbat kívánni sem lehet. Monának fogalma sem volt, mit gondoljon. Ez azt jelenti, hogy az emberek különösen aggódnak azokért, akik fiatalok, ártatlanok és védtelenek? Vagy egyéb faktorok játszanak szerepet, olyasmik, amik mindig hozzák a kattintásokat? Szex, pénz és olyan élet, amilyenre az olvasók áhítoznak.

Apropó áhítozás. A Mona előtti sorban egy, a harmincas évei közepén járó pasas ült. Olyan flanelinget viselt, amilyen nélkül újabban egyetlen, magára valamit is adó hipszter sem mutatkozott volna, és olyan kalapot, amilyet Gene Hackman hordott a Francia kapcsolatban. Terry Vågét a Dagbladet küldte, és Mona a forrásaira áhítozott. A férfi az ügy kezdete óta előttük járt. Ő írta meg például azt, hogy Susanne Andersen és Bertine Bertilsen ugyanabban a buliban voltak, és azt is, hogy mindkettejüket Røed tartotta ki. Ez rettentően dühítette Monát, és nem csak azért, mert konkurensek voltak. Már önmagában az ingerelte, hogy Våge is eljött a sajtótájékoztatóra. A férfi – mintha meghallotta volna a gondolatait –, megfordult, és egyenesen rámeredt. Széles mosolyra húzta a száját, és az egyik ujját az idióta kalapja karimájához emelte.

– Kedvel téged – jegyezte meg a fotós.

– Tudom – felelte Mona.

Våge akkor kezdett érdeklődni iránta, amikor teljesen valószínűtlen módon megint megjelent a szakmában, ez alkalommal bűnügyi újságíróként, Mona pedig elkövette azt a hibát, hogy viszonylag kedvesen viselkedett vele egy képzésen, amely ráadásul a sajtóetikáról szólt. Mivel a többi újságíró kerülte Vågét, mint a dögvészt, nyilván félreértette a nő hozzáállását. Ezután állandóan kereste Monát, hogy „tippeket és tanácsokat” kérjen tőle. Mintha Mona mentorálni akarna egy konkurenst, vagy egyáltalán hajlandó lenne közelebb kerülni egy olyan alakhoz, mint Terry Våge, akiről mindenki tudta, hogy nem véletlenül zörög körülötte a haraszt. De minél elutasítóbb lett, Våge annál jobban nyomult. Hívogatta, megpróbálta a közösségi médián keresztül elérni, és váratlanul meg-megjelent ott, ahol Mona éppen tartózkodott. Szokás szerint beletelt egy kis időbe, míg a nő rájött, hogy ő maga érdekli. Monáért soha nem versengtek a fiúk, tömör teste és széles arca nem tette túl kapóssá, és ehhez jött a haja, amelyet az anyja csak „élettelennek” nevezett, valamint a veleszületett csípő-rendellenessége, amely miatt úgy közlekedett, mint egy rák. Isten tudja, hogy kompenzálni akart-e, de elkezdett súlyt emelni, amitől még tömörebb lett, de százhúsz kilót emelt fel, és harmadik lett az országos testépítő bajnokságon. És mivel megtanulta, hogy az ember – vagy legalábbis ő – soha semmit nem kap ingyen, laza sármot, humort és keménységet fejlesztett ki, amiről a Barbie babák csak álmodozhattak, és ami hozzásegítette a nem hivatalos „krimikirálynő” címhez – és Andershez. E kettő közül Anderst értékelte jobban. Bár csak egy kicsit. Mindenesetre hiába volt szokatlan és hízelgő számára a Våge által tanúsított érdeklődés, esze ágában sem volt kiaknázni a lehetőséget, és úgy gondolta, hogy ezt – ha szavakkal nem is, de a hanglejtésével és a testbeszédével – a férfi előtt is világossá tette. De ő mintha csak azt hallotta és látta volna, amit akart. A tágra nyílt, intenzíven rá meredő szeme láttán Mona néha arra gondolt, hogy a fickó tol valamit, vagy nincs ki mind a négy kereke. Egy este megjelent mellette egy bárban, amíg Anders vécén volt, és mondott neki valamit, olyan halkan, hogy a zene miatt alig lehetett kivenni a szavait, de azért mégsem elég halkan: „Az enyém vagy.” Mona úgy tett, mintha nem hallotta volna. A férfi nyugodtan és magabiztosan méregette, és olyan ravaszul mosolygott, mintha közös titkuk lett volna. Monának semmi kedve nem volt drámázni, ezért nem szólt Andersnek. Vagyis Anders igazából jól kezelte volna a helyzetet, és ezt Mona is tudta, mégsem szólt neki. Mi a fene járhatott Våge fejében? Hogy Mona érdeklődésének azzal arányosan kell növekednie, ahogyan a kis pocsolyájuk új alfahímje egyre magasabb pozíciót foglal el a bűnügyi újságírók között, akiket mindig megelőz? Mert így volt, ezt nem lehetett vitatni. Szóval, ha Mona áhítozott valamire, ami nem az övé, akkor arra, hogy visszakerüljön az első helyre, és ne azok között botladozzon, akik hiába próbálják utolérni Terry Vågét.

– Szerinted ki adja neki a füleseket? – kérdezte súgva a fotóstól.

A férfi vállat vont.

– Lehet, hogy megint kamuzik.

Mona megrázta a fejét.

– Nem. Most nem.

Markus Røed és az ügyvédje, Johan Krohn meg sem próbálta cáfolni, amit Våge írt, és már ez megerősítette, hogy igaz lehet.

De nem volt mindig krimikirály. A régi foltot nem tudta lemosni magáról, és biztos, hogy örökre rajta is fog maradni. A lány művészneve Genie volt, és azok, akik emlékeztek Suzi Quatróra, felismerték, hogy Suzi Quatro-féle retró glamrockot játszik a bandájával. Az eset öt-hat évvel korábban történt, és nem az volt a legrosszabb, hogy Våge rengeteg hazugságot hordott össze Genie-ről a cikkeiben, hanem hogy egy afterpartyn állítólag Rohypnolt tett a kamasz lány italába, hogy megdughassa. Akkoriban egy népszerű ingyenes újságba írt zenéről, és fülig belezúgott Genie-be, de a lány – annak ellenére, hogy állandóan az egekig magasztalta a kritikáiban – mindig kikosarazta. Våge azonban továbbra is járt a koncertjeire, és az utána következő afterpartyt sem hagyta volna ki soha. Egészen addig, amíg – ha lehet hinni a pletykáknak – beginázta a lányt, és felvitte a szobájába, amelyet abban a hotelben vett ki, ahol a banda is megszállt. A történet szerint a banda fiútagjai rájöttek, miben sántikál, és berontottak a szobába, ahol Genie eszméletlenül, félig levetkőztetve feküdt az ágyon. Úgy elverték Vågét, hogy betört a koponyája, és hónapokat töltött kórházban. A banda és Genie talán úgy vélte, ez elég büntetés neki, vagy nem akarták kitenni magukat a jogi következményeknek, mindenesetre a rendőrséget egyik fél sem vonta be az ügybe. A ragyogó kritikáknak persze ezután vége szakadt. Våge nemcsak zeneileg döngölte a földbe Genie-t, hanem olyasmiket terjesztett, hogy a lány könnyűvérű, drogozik, lopja a dalait, alulfizeti a banda tagjait, és hamis információkat ad meg, amikor támogatót keres a turnéihoz. Amikor ezért bepanaszolták Vågét, és kiderült, hogy a sztorik nagy részének semmilyen valóságalapja sincs, kirúgták, és a következő öt évben nemkívánatos személy volt a norvég sajtóban. Hogy milyen módon kapaszkodott vissza, az szinte rejtély volt. Vagy igazából nem is. Azt egyértelműen látta, hogy zenéről többet nem fog tudni írni, de elindított egy krimiblogot, amelyet egyre többen olvastak, és végül a Dagbladet kijelentette, hogy egy fiatal újságírót nem lehet eltiltani a hivatásától csupán azért, mert a pályafutása kezdeti szakaszában hibákat követett el, és alkalmazta Vågét szabadúszóként. Ez a szabadúszó jelenleg több cikket írt, mint az újság néhány állandó szerzője.

Mona gondolatait a rendőrség bevonulása szakította félbe. Ketten az oslói rendőrségtől érkeztek. Katrine Bratt, a gyilkossági csoport vezetője, és Kẹdzierski sajtófőnök, akinek a göndör lobonca Dylant juttatta az ember eszébe. A Kripos is két embert küldött. Magát a nyomozócsoport vezetőjét, a terrierszerű Ole Wintert és a mindig jól öltözött, kifogástalan frizurájú Szung-min Larsent. Ebből Mona arra következtetett, hogy már eldöntötték, hogy a nyomozást a gyilkossági csoport, amely ebben az esetben a Volvo, és a Kripos, azaz a Ferrari, közösen fogják végezni.

A legtöbb újságíró a telefonjával rögzített képet és hangot, de Mona kézzel jegyzetelt, és a fotózást a kollégájára hagyta.

A várakozásainak megfelelően nem sokat tudtak meg azon kívül, hogy az Østmarkán, a Skullerud közelében lévő kirándulóhelyen holttestet találtak, amely azonos az eltűnt Susanne Andersennel. Az ügyet lehetséges gyilkosságként vizsgálják, de egyelőre semmit sem tudnak mondani olyan részletekről, mint a halál oka, az események menete, gyanúsítottak stb.

Ezután következett a szokásos tánc, amelynek során az újságírók kérdésekkel bombázták az emelvényen ülőket, azok pedig, főleg Katrine Bratt, felváltva ismételgették, hogy „ezt nem kommentáljuk”, és „erre nem tudunk válaszolni”.

Mona felsóhajtott. Andersszel azt tervezték, hogy kései vacsorával kezdik meg a hétvégét, de a dolgok máshogyan alakultak. Lejegyezte, amit hallott, de az az érzése támadt, hogy ezt a beszámolót már vagy százszor papírra vetette.

Talán Våge is ugyanígy érzett. Úgy tűnt, se nem jegyzetel, se nem rögzít semmit a telefonjával. Hátradőlt a székén, és enyhe, szinte diadalmas mosollyal nézett körbe. Nem tett fel kérdéseket, mintha már ismerné a választ arra, ami érdekli. Mona úgy látta, a kollégáiknak is elfogytak a kérdéseik, és amikor Kẹdzierski levegőt vett, hogy lezárja a sajtótájékoztatót, a magasba emelte a ceruzáját.

– Igen, VG? – kérdezte a sajtófőnök olyan arccal, amely arról árulkodott, hogy rövidre fogja zárni az ügyet, mert jön a hétvége.

– Úgy érzik, rendelkeznek a megfelelő kompetenciával, ha kiderül, hogy az elkövető olyasvalaki, aki újra gyilkolni fog, tehát…

Katrine Bratt előrehajolt, és félbeszakította.

– Mint mondtuk, nem lehet megállapítani, hogy van-e összefüggés a jelenlegi haláleset és egyéb bűncselekmények között. Ami a gyilkossági csoport és a Kripos kompetenciáját illeti, biztosan állíthatom, hogy annak fényében, amit az ügyről tudunk, teljesen megfelelő.

Mona felfigyelt az „annak fényében, amit az ügyről tudunk” kitételre és arra is, hogy a Bratt mellett ülő Szung-min Larsen nem bólintott a nő szavaira, és más módon sem jelezte, mit gondol a kompetenciáról.

A sajtótájékoztató véget ért, és Mona a többi újságíróval együtt kilépett az enyhe őszi éjszakába.

– Mit gondolsz? – kérdezte a fotósa.

– Azt, hogy örülnek a hullának – felelte Mona.

– Azt mondtad, hogy örülnek?

– Igen. Susanne Andersen és Bertine Bertilsen úgy két-három hete halottak, és ezt a rendőrség is tudja, de a Røednél tartott bulin kívül eddig semmilyen nyomuk sem volt. Szóval szerintem örülnek, hogy úgy kezdhetik meg a hétvégét, hogy legalább van egy hullájuk, ami elárulhat nekik valamit.

– Hát, te aztán állati hideg vagy, Daa.

Mona meglepődve pillantott a férfira, és a szavait ízlelgette.

– Köszönöm – felelte végül.

Már negyed tizenkettőre járt, amikor Johan Krohn végre le tudott parkolni a Lexus UX 300e-jével a Thomas Heftyes gatén, és megkereste a házat, ahová az ügyfele, Markus Røed hívta. Az ötvenéves védőügyvédet a kollégái Oslo három, de legfeljebb négy legjobbja között tartották számon, a laikusok pedig a médiamegjelenései miatt kikiáltották a legjobbnak. Mivel kevés kivételtől eltekintve nagyobb sztár volt az ügyfeleinél, soha nem ment házhoz. Az ügyfél kereste fel őt, mégpedig a Krohn és Simonsen ügyvédi iroda Rosenkrantzʼ gatén található irodájában munkaidőben. Bár talán a mostani eset sem minősült házhoz menésnek, mert Røed hivatalosan nem itt lakott, hanem egy kétszázhatvan négyzetméteres penthouse-ban az Oslobukta egyik új épületének legfelső szintjén.

Krohn a fél órával korábban telefonon megkapott utasításnak megfelelően megnyomta a Barbell Ingatlan feliratú csengőt. A cég Røedé volt.

– Johan? – szólt bele Røed zihálva. – Ötödik emelet.

Az ajtó felzümmögött, és Krohn belökte.

A lift olyan gyanúsan nézett ki, hogy inkább gyalog ment fel. A széles, tölgyfából készült lépcső öntöttvas korlátjának formái inkább Gaudít juttatták az eszébe, nem olyanok voltak, mint amik egy régebbi, exkluzív norvég épületet szoktak díszíteni. Az ötödiken résnyire nyitott ajtó fogadta. Bentről csatazajt hallott, és amikor belépett a lakásba, és belesett a kékes fényben úszó nappaliba, rájött, valóban háború folyik előtte. Egy hatalmas, legalább százcolos tévéképernyő előtt három férfi állt neki háttal. Egyértelműen a középső volt közülük a legnagyobb. VR-szemüveget viselt, és mindkét kezében kontrollert tartott. A másik kettő, talán a húszas éveiben járó férfi egyértelműen azt nézte a képernyőn, mit lát a VR-szemüveges játékos. A tévé egy lövészárkot mutatott. Krohn a feléjük özönlő német katonák sisakjából arra következtetett, hogy az első világháborúban lehetnek. A nagydarab pasas vadul lövöldözött a németek hadára.

– Jeee! – ordította az egyik fiatalember, amikor az utolsó német feje is felrobbant a sisakja alatt, és a katona a földre zuhant.

A nagydarab levette a VR-szemüveget, és Krohn felé fordult.

– Na, legalább ezt elintéztük – jelentette ki elégedett vigyorral.

Markus Røed a korához képest jól nézett ki. Széles arcában játékosan villogott a szeme, mindig napbarnított bőrén nem látszottak ráncok, hátrafésült, csillogó fekete haja sűrűségét egy húszéves is megirigyelhette volna. Ugyan hízásnak indult, de a magassága miatt a hasa nem keltett nevetséges benyomást. Legelőször élettel teli, intenzív pillantása ragadta meg az ember figyelmét. Jól tükrözte a benne lakozó energiát, ami miatt a legtöbben először lenyűgözőnek, aztán túl soknak, végül pedig rettenetesen fárasztónak tartották. Persze addigra valószínűleg mindenkitől megszerezte, amit akart, és az illető mehetett, amerre látott. De az energiaszintje ingadozott, pont úgy, mint a hangulata. Krohn azt feltételezte, hogy mindkettő összefüggésben áll a fehér porral, amelynek nyomai ott maradtak Røed orra alatt. Tisztában volt az ügyfelével kapcsolatos kihívásokkal, de kitartott. Nem csupán azért, mert Røed ragaszkodott hozzá, hogy az órabére másfélszeresét fizesse neki azért, hogy „biztosítsa Krohn osztatlan figyelmét, lojalitását és eredményorientáltságát”, hanem főképpen azért, mert ilyen ügyfélről álmodni is alig mert. Røed befolyásos milliárdos volt, aki olyan elviselhetetlen alak hírében állt, hogy Krohn furcsamód inkább tűnt bátornak és gerincesnek, mint opportunistának azért, mert elvállalta. Így abba is beletörődött, hogy amíg ez az ügy tart, péntek éjjel is igényt tarthatnak a szolgálataira.

Røed intett a két fiatalembernek, akik elhagyták a szobát.

– Ismeri a War Remainst, Johan? Nem? Igazán jó VR-játék, de senkit nem lehet benne lelőni. Ez itt egy másolatszerűség, aminek a fejlesztője azt akarja, hogy invesztáljak bele… – Røed a képernyő felé biccentett, és közben fogott egy üveget, hogy két alacsony kristálypohárba barna brandyt töltsön. – Megpróbálja megtartani a War Remains varázslatosságát, de engedi, hogy az ember – hogyan is fejezzem ki? – befolyásolja a történelem menetét. Mert ezt akarjuk, nem igaz?

– Vezetek. – Krohn feltartotta a tenyerét a pohár előtt, amelyet Røed át akart adni neki.

Røed egy pillanatig úgy nézett rá, mint aki nem érti, aztán tüsszentett egy nagyot, leereszkedett egy Barcelona bőrszékre, és mindkét poharat maga elé tette az asztalra.

– Kié ez a lakás? – kérdezte Krohn, és ő maga is leült. Azonnal megbánta a kíváncsiságát. Egy ügyvéd számára gyakran az a legbiztosabb, ha csak annyit tud, amennyit feltétlenül muszáj.

– Az enyém – felelte Røed. – Arra használom, hogy… tudja, hogy visszahúzódjak.

A vállrándítása és a kisfiús, mégis minden hájjal megkent mosolya kifejezte, amit nem mondott ki hangosan. Krohn több ügyfele is rendelkezett ilyen lakással, sőt, egy házasságon kívüli kaland során, amely szerencsére úgy végződött, hogy ráébredt, mit kockáztat, ő maga is fontolóra vette, hogy szerez egyet. Egy kollégája úgy emlegette az ilyen lakásokat, hogy agglegényfészkek nem agglegények számára.

– Most mi lesz? – váltott témát Røed.

– Azonosították Susannét, és megállapították, hogy gyilkosság történt, szóval a nyomozás új szakaszba lép. Fel kell készülnie arra, hogy megint behívják kihallgatásra.

– Más szóval még több érdeklődés fog felém irányulni?

– Hacsak nem találnak valamit a tetthelyen vagy a holttesten, ami kizárja magát. Ebben mindig lehet reménykedni.

– Gondoltam, hogy valami ilyesmit fog mondani, de nem engedhetem meg magamnak, hogy tétlenül reménykedjek, Johan. Tudja, hogy a cégem az elmúlt két hétben három nagy szerződéstől esett el? Mindenféle kifogással jöttek, hogy bőkezűbb ajánlatra várnak, meg ilyesmi. Senki nem meri egyenesen kimondani, hogy az egész a Dagbladetben megjelent cikkek miatt van. Nem akarják, hogy összekapcsolják őket egy lehetséges gyilkossal, vagy attól tartanak, hogy rács mögé kerülök, és a cégem becsődöl. Ha azt várom, hogy néhány alulfizetett, nem túl magasan kvalifikált rendőr elvégezze a munkáját, bezárhatom a cégemet, mielőtt bármit is találnak, ami bizonyítja az ártatlanságomat. Proaktívnak kell lennünk, Johan. Meg kell mutatnunk a közvéleménynek, hogy nem vagyok bűnös, vagy legalább azt, hogy az érdekemben áll, hogy kiderüljön az igazság.

– Méghozzá hogyan?

– Saját nyomozókat kell alkalmaznunk. A legjobbakat. A legjobb esetben megtalálják a gyilkost. A második legjobb esetben bebizonyítom, hogy valóban meg akarom találni az igazságot.

Krohn bólintott.

– Hadd legyek most az ördög ügyvédje! A szójáték nem volt szándékos.

– Legyen! – Røed megint tüsszentett egyet.

– Először is a legjobb nyomozók már a Kriposnál dolgoznak, mert ott jobban fizetnek, mint a gyilkosságiaknál. Még ha fel is adnák a biztos karrierjüket egy ilyen rövid megbízás miatt, háromhavi felmondási idejük van, ráadásul titoktartási kötelezettség köti őket, ami miatt számunkra gyakorlatilag használhatatlanok. Másodszor mindenki azt fogja kiemelni, hogy a nyomozást egy milliárdos rendelte meg, amivel nem tesz túl jó szolgálatot az ügyének. Ha olyan tények kerülnek napvilágra, amik felmentik magát, automatikusan kétségbe fogják vonni őket, ami nem történne meg, ha a rendőrség ásná elő ugyanezeket a tényeket.

Røed elmosolyodott, és megtörölte az orrát egy papír zsebkendővel.

– Szeretem, ha kapok valamit a pénzemért. Remekül azonosította a problémákat, most pedig megmutathatja, hogy maga a legjobb. Fejtse ki, hogyan oldjuk meg őket!

Krohn kihúzta magát ültében.

– Köszönöm a bizalmat, de ez a feladat felettébb nehéz.

– Mert?

– Azt mondta, a legjobbat akarja. Van valaki, aki talán a legjobb, legalábbis korábban már ért el eredményeket.

– De?

– De már nem dolgozik a rendőrség kötelékében.

– Az előbbiek alapján ez inkább előny.

– Úgy értem, hogy nem véletlenül nincs már a rendőrségnél.

– Mégpedig?

– Hol kezdjem? Illojális. Súlyos gondatlanságokat követett el szolgálat közben. Részegen dolgozott. Egyértelműen alkoholista. Többször alkalmazott erőszakot. Drogokkal élt. Bűnös legalább egy kollégája halálában, bár nem ítélték el érte. Egyszóval valószínűleg több bűncselekmény van a rovásán, mint a legtöbb bűnözőnek, akit bevarrt. Ezenkívül feltételezhetően rettenetes együtt dolgozni vele.

– Hát ez nem kevés. De miért említi, ha olyan lehetetlen?

– Mert ő a legjobb. És mert más szempontból is a hasznunkra lehet.

– Valóban?

– A megoldott ügyei miatt azon kevés nyomozó közé tartozik, akiket ismernek arcról. Elterjedt róla, hogy nem hajlandó semmiféle kompromisszumra, és nem adja fel az elveit. Ez persze túlzás, de az emberek szeretik az ilyen kitalációkat. Nekünk jól jön, hogy az imidzse segít elhessegetni a gyanút, hogy megvettük az eredményt.

– Maga aztán minden pénzt megér, Johan Krohn! – röhögött Røed. – Ez a pasas kell nekünk!

– Az a baj…

– Nem! Ajánljon annyit, amire nem tud nemet mondani!

– …hogy úgy tűnik, senki sem tudja pontosan, hol van.

Røed felemelte a poharát, de nem kortyolt bele az italba, csak megvetően méregette.

– Mit jelent az, hogy „pontosan”?

– A munkám során előfordul, hogy találkozom Katrine Bratt-tal, a gyilkosságiak főnökével, ahol ez a pasas is dolgozott. Érdeklődtem utána, és azt válaszolta, hogy utoljára egy nagyvárosból adott magáról életjelet, de nem tudta, hol lakik a városon belül, és mit keres ott. Nem tűnt túl optimistának a pasast illetően, hogy úgy mondjam.

– Hé! Most már eladta nekem a fickót, szóval ne visszakozzon, Johan! Ő kell nekünk, érzem. Kerítse elő!

Krohn felsóhajtott. Már megbánta, hogy ilyen nagyravágyó stréber volt, és egyenesen belesétált Røed klasszikus „bizonyítsd be, hogy te vagy a legjobb!” csapdájába, amelyet az ügyfele nyilván gyakran alkalmazott. De most már rázárult a lábára a medvecsapda. Túl késő visszafordulni. Vár rá jó pár telefonhívás. Az időeltolódást számolgatta. Na jó, akár neki is állhat.

Harmadik fejezet

Szombat

Alexandra Sturdza az arcát tanulmányozta a csap feletti tükörben, miközben rutinszerűen csutakolta a kezét, mintha élő emberhez nyúlna nemsokára, nem egy hullához. Kemény arcát himlőhelyek borították. A haját szorosan hátrafogta, és kontyba csavarta. Ugyan még hollófeketén csillogott, de már várta az első ősz szálakat – az anyja a harmincas éveiben kezdett őszülni. A norvég férfiak villámlónak nevezték barna szemét, amely főleg akkor szórt szikrákat, amikor valaki utánozni próbálta a szinte észrevehetetlen akcentusát. Amikor gúnyt űztek az országából, amelyről páran úgy gondolták, hogy egy vicc, azt felelte, hogy Temesváron született, amelynek az utcáit Európában elsőként világította meg elektromosság 1884-ben, két generációval Oslo előtt. Amikor húszéves korában Norvégiába költözött, fél év alatt tanult meg norvégul úgy, hogy három helyen dolgozott egyszerre, amit aztán kettőre csökkentett, miközben kémiát tanult az NTNU-n,[6] és végül egyre az Igazságügyi Orvostani Intézetben, miközben a DNS-analízisről szóló doktori értekezését írta. Néha – de nem túl gyakran – eltöprengett azon, mi teszi olyan vonzóvá a férfiak szemében. Biztosan nem az arca és egyenes – időnként nyers – viselkedése. Az intellektusa és az önéletrajza sem, amely inkább riasztotta a férfiakat, mintsem hogy izgatónak tartották volna. Felsóhajtott. Egyszer azt mondták neki, hogy a teste akár egy tigris és egy Lamborghini keveréke. Milyen furcsa, hogy egy ilyen gagyi megjegyzés lehet oda nem illő, teljesen elfogadható, sőt még elragadó is, attól függően, hogy ki mondja. Alexandra elzárta a csapot, és bement a boncterembe.

Helge már várta. A két évvel fiatalabb boncmester gyorsan kapcsolt, és gyakran nevetett, Alexandra pedig mindkettőt értékelte a közös munkában, amelynek során halottakból kellett kicsalogatniuk a haláluk okát és körülményeit. Helge biomérnök volt, Alexandra pedig vegyészmérnök. Mindkettejük képesítése megfelelt ahhoz, hogy holttesteket vizsgáljanak, bár teljes boncolást nem végezhettek. A patológusok közül páran úgy éreztették velük a köztük lévő rangbéli különbséget, hogy dienernek, azaz szolgának nevezték a boncmestereket, amit régi vágású német patológusoktól vettek át. Helge nem törődött vele különösebben, de Alexandra néha felkapta miatta a vizet. Főleg olyankor, amikor – mint ma is – elvégzett mindent, amit egy patológus végzett volna az előzetes halottvizsgálat során, méghozzá ugyanolyan minőségben. Helgét kedvelte a legjobban az Igazságügyi Orvostani Intézetben. A férfi mindig megjelent, amikor megkérte rá, és erre nem minden norvég lett volna hajlandó szombaton. Vagy hétköznap négy óra után. Alexandra időnként elgondolkozott, milyen lenne az életszínvonal ebben a munkakerülő országban, ha az amerikaiak nem találtak volna olajat a kontinentális talapzatukon.

Feljebb állította a lámpa fényerősségét, hogy jobban megvilágítsa a boncasztalon fekvő fiatal nő meztelen holttestét. A hullák szaga rengeteg mindentől függ. A koruktól, attól, hogyan haltak meg, szedtek-e gyógyszert, mit ettek, és természetesen hogy mennyire bomlott le a testük. Alexandrát nem zavarta az oszló hús, a széklet és a vizelet bűze. Még a rothadási folyamat során keletkező gázokkal is megbirkózott, amelyek néha hosszú sziszegéssel távoztak a testekből. A gyomornedveket nem bírta. A hányás, az epe és a különböző savak szagát. Susanne Andersen ilyen szempontból nem is volt olyan rossz, még a szabadban töltött három hét ellenére sem.

– Nincsenek lárvák? – kérdezte Alexandra.

– Mindet eltávolítottam – felelte Helge, és felmutatta az ecetesüveget, amelyet használni szoktak.

– De megtartottad őket?

– Igen. – A férfi egy üvegdoboz felé biccentett, amelyben tucatnyi fehér légylárva nyüzsgött.

Azért tartották meg őket, mert a hosszuk árulkodott arról, mennyi ideje táplálkoztak a holttestből, vagyis mikor keltek ki, tehát mikor következett be a halál. Nem órára pontosan, csak napra vagy hétre.

– Csipkednünk kell magunkat – jelentette ki Alexandra. – A gyilkosságiakat csak a halál oka érdekli, meg hogy vizsgáljuk meg külsőleg. Vérvétel, vizelet, testnedvek. Hétfőn lesz meg a teljes boncolás. Vannak terveid ma estére? Itt…

Helge lefényképezte, amit a nő mutatott neki.

– Filmet fogok nézni – válaszolta közben.

– Nem jössz el táncolni velem egy melegbárba? – Alexandra lejegyzett valamit, és megint rámutatott a holttestre. – Itt.

– Nem tudok táncolni.

– Hülyeség! Minden meleg tud táncolni. Látod a sebet a nyakán? A bal oldalon indul, kicsit beljebb elmélyül, aztán a jobb oldalon megint sekélyebb. Ez arra utal, hogy a gyilkos jobbkezes, és hátulról tartotta a fejét. Amúgy az egyik patológus egyszer mesélt egy sebről, amiről először azt hitték, hogy gyilkosság, de aztán kiderült, hogy az illető elvágta a saját torkát. Ehhez aztán kell elhatározás! De mit mondasz, jössz melegekkel táncolni?

– Mi van, ha nem vagyok meleg?

– Akkor… – Alexandra megint lejegyzett valamit. – …nem akarok bulizni menni veled, Helge.

A férfi hangosan felnevetett, és készített egy képet.

– Mert?

– Mert akkor akadályozod a többi pasit. Egy jó kísérőnek melegnek kell lennie.

– Úgy teszek, mint aki meleg.

– Az nem jó. A pasik felismerik a tesztoszteronszagot, és lelépnek. Szerinted ez micsoda?

Alexandra Susanne Andersen egyik mellbimbója alá irányította a nagyítót. Helge közelebb hajolt.

– Talán rászáradt nyál. Vagy orrváladék. Semmi esetre sem ondó.

– Fotózd le, én meg mintát veszek belőle, aztán hétfőn csekkolom a laborban. Ha mázlink van, találunk DNS-t.

Helge engedelmeskedett, a nő pedig ellenőrizte a holttest száját, fülét, orrlyukát és szemét.

– Erről mit gondolsz? – kérdezte Alexandra, és bevilágított az üres szemgödörbe.

– Állat?

– Szerintem nem. – A nő körbevilágította a szemet. – Semmi nem maradt a szemgolyóból, és sebek sincsenek, amiket madarak karma vagy más állat ejtett volna. És ha állat volt, akkor miért nem ette meg a másik szemet is? Fotózd le! – Megint bevilágított a szemgödörbe. – Látod? Az idegek úgy néznek ki, mintha átvágták volna őket valamivel, mondjuk egy késsel.

– A francba! – szisszent fel Helge. – Ki csinál ilyesmit?

– Dühös férfiak – válaszolta Alexandra. – Nagyon, nagyon dühös és rettenetesen sérült férfiak. Akik köztünk járnak. Ma este talán inkább én is otthon maradok filmet nézni.

– Hát ez…

– Jól van. Nézzük meg, szexuálisan is bántalmazta-e!

Miután megállapították, hogy a nemi szerven nem látható sem külső, sem belső sérülés, és a vaginán kívül nem találhatók spermanyomok, felmentek dohányozni a tetőre. Ha a hüvelyben volt is sperma, az már régen nem mutatható ki az ő eszközeikkel. Hétfőn a patológus is megvizsgálja a holttestet, de Alexandra meglehetősen biztos volt abban, hogy ő sem fog más eredményre jutni.

Nem igazán szokott dohányozni, de valami olyasmit érzett, hogy így ki tudják füstölni a démonokat, amik esetleg beköltöztek a halottakba. Letüdőzte a füstöt, és végignézett Oslón. A fjord ezüstösen csillogott a sápadt, tiszta ég alatt. Az alacsony dombok az ősz vörös és sárga színeibe öltöztek.

– Szép itt, hogy a fene enné meg! – sóhajtotta.

– Ez úgy hangzott, mintha jobban örülnél, ha nem lenne szép – állapította meg Helge, és átvette a cigarettát.

– Gyűlölök dolgokhoz kötődni.

– Dolgokhoz?

– Helyekhez. Emberekhez.

– Férfiakhoz?

– Főleg férfiakhoz. Elveszik az ember szabadságát. Vagyis nem veszik el, hanem az ember elgyengül, és önként és dalolva lemond róla. Mintha erre lenne programozva. És a szabadság többet ér a férfiaknál.

– Biztosan?

Alexandra visszavette a cigarettát, és keményen, dühösen beleszívott. Ugyanolyan indulatosan kifújta a füstöt, majd a szokásos rekedt nevetését hallatta.

– Azoknál biztosan, akikbe én szoktam beleesni.

– És az a zsaru, akiről meséltél?

– Hogy az? – A nő megint felnevetett. – Ja, ő tényleg bejött. De emberi roncs volt. Kirúgta a felesége, és állandóan piált.

– És most hol van?

– Az asszony meghalt, ő meg lelépett az országból. Tragikus. – Alexandra hirtelen felállt. – De inkább siessünk, aztán tegyük be a hullát a hűtőbe! Bulizni akarok.

Visszamentek a boncterembe, elvégezték az utolsó vizsgálatokat, feljegyezték, amit észrevettek, és elpakoltak.

– Apropó buli! – kiáltotta Alexandra. – Tudod, hogy a buli, amin a hullánk és a másik csaj részt vett, ugyanaz, ahová engem is meghívtak, és megkérdeztelek, eljössz-e velem?

– Viccelsz?

– Nem emlékszel? Røed egyik szomszédjának egy barátnője hívott meg. Azt mondta, hogy azon a menő tetőteraszon lesz Oslobuktában, meg hogy lesz ott egy rakat pénzes alak meg ismert emberek és partiarcok. És hogy a nők ruhában menjenek. Rövid ruhában.

– Pfuj! Megértem, hogy nem mentél.

– Baromság! Full mentem volna. Ha nem lett volna annyi melónk aznap. Te pedig velem jöttél volna.

– Tényleg? – mosolygott Helge.

– Naná! – nevetett Alexandra. – Hát én vagyok a buziboszid. Látod magad előtt? Te és én meg a gazdagok és szépek?

– Aha.

– Na látod! Meleg vagy.

– Mi? Miért?

– Válaszolj őszintén, Helge! Szexeltél már pasival?

– Lássuk csak… – Helge a tetemhűtők felé kezdte tolni a halottat. – Igen.

– Egynél többször?

– Ettől az ember még nem lesz meleg – felelte a férfi, és kinyitotta a nagy fémajtót.

– Ja, nem, ez csak közvetett bizonyíték. A valódi bizonyíték, Watson, az, hogy a pulóveredet átlósan kötöd át a válladon.

Helge felnevetett, felkapott a műszertálcáról egy fehér gézdarabot, és Alexandra felé legyintett vele. A nő kacagva bukott le a boncasztal mögé, majd megmerevedett, és a holttest fejére szegezte a pillantását.

– Helge! – nyögte alig hallhatóan.

– Igen?

– Asszem, valami elkerülte a figyelmünket.

– Tényleg?

Alexandra kinyújtotta a kezét, majd megfogta és félrehúzta a holttest haját.

– Mi az? – kérdezte Helge.

– Öltések. Friss öltések.

A férfi odalépett hozzá.

– Hát akkor biztosan megütötte magát.

Alexandra még több tincset összefogott, hogy jobban lássák az öltéseket.

– Ezt nem orvos csinálta. Senki nem használ ilyen vastag fonalat, és az öltések is túl nagyok. Hevenyészett munka. És nézd! Az egész fején végighúzódik.

– Mintha…

– Mintha megskalpolták volna – fejezte be Alexandra a mondatot megborzongva. – És aztán visszavarrták a koponyája tetejét.

Helge ádámcsutkája fel-alá liftezett.

– Meg… – kezdte. – Megnézzük, mi van alatta?

– Nem – válaszolta a nő határozottan, és felállt. Épp elég rémálma volt a munkája miatt, és a boncolóorvosok évi kétszázezerrel többet kerestek nála. Dolgozzanak csak meg a pénzükért! – Ez a mi kompetenciánkon kívül esik, szóval ezt a feladatot a szolgák meghagyják a felnőtteknek.

– Oké. És amúgy a buli is oké.

– Jól van. De be kell fejeznünk a jelentést, és aztán a képekkel együtt el kell küldenünk Brattnak. A francba!

– Mi a baj?

– Most jutott eszembe, hogy ha látja, hogy nyálat vagy mi a fenét találtunk, azonnal DNS-analízist akar majd, és akkor ma este nem tudok bulizni menni.

– Nyugodtan mondhatsz nemet. Neked is jár a pihenés.

Alexandra csípőre tette a kezét, félrebillentette a fejét, és szigorúan méregette a kollégáját.

– Igazad van – sóhajtotta Helge. – Hova jutunk, ha mindenki csak úgy leteszi a munkát?

[6] Norvég Tudományos és Műszaki Egyetem.

Negyedik fejezet

Szombat. A nyúl ürege

Harry Hole felébredt. A bungaló félhomályba burkolózott, de a bambuszredőny alatt fehér csíkban beszökött a napfény, és végigfutott a durva parkettán. Megvilágította a kőlappal fedett dohányzóasztalt, és a konyhapultnál torpant meg.

A padlón egy macska ült. Lucille egyik macskája. Annyian nyüzsögtek a főépületben, hogy Harry képtelen volt megkülönböztetni őket egymástól. Úgy tűnt, az állat mosolyog. Miközben lassan járt a farka, nyugodtan figyelte a fal mellett osonó egeret, amely néha megállt, a levegőbe szimatolt, majd újra elindult. A macska felé. Talán vak? Vagy nincs szaglása? Belekóstolt Harry marihuánájába? Vagy annyi más lélekhez hasonlóan, akik ebben a városban keresik a boldogulásukat, azt hiszi magáról, hogy ő más? Hogy különleges? Vagy hogy a macska más? Hogy jót akar neki, és nem akarja felfalni?

Harry a spanglija után tapogatózott az éjjeliszekrényen, de nem vette le a szemét az egérről, amely közben odaért a macskához. A ragadozó lecsapott, zsákmányába vájta a fogát, és felemelte. Az egér rövid ideig kapálózott, majd elernyedt. A macska a padlóra tette, és enyhén félrebillentett fejjel tanulmányozta, mintha nem tudná eldönteni, megegye-e.

Harry rágyújtott. Arra az elhatározásra jutott, hogy a spanglik nem számítanak bele az új ivási rendbe, amelyet bevezetett. Letüdőzte, majd kifújta a füstöt, és figyelte, amint felfelé kanyarog. Megint a Camaro kormánya mögött ülő férfiról álmodott. Meg a rendszámtábláról, amely elárulta, hogy az autó a mexikói Alsó-Kaliforniából érkezett. Persze érthető, a pasas nem fogja békén hagyni őket. Szóval az álmot könnyen meg lehetett fejteni.

Három hét telt el azóta, hogy Harry a Creatures előtti parkolóban egy Glock 17 rá szegezett csövébe meredt, és szinte biztosra vette, hogy egy, de legfeljebb két másodpercen belül búcsút inthet a földi létnek. Ez nem is zavarta különösebben. És épp emiatt nem számított arra, ami történt: hogy a két másodperc eltelte után és az utána következő napok mindegyikén csak az járt a fejében, hogy nem akar meghalni.

A pólóinges pasas tétovázott. Talán fontolóra vette, hogy az ellenfele teljesen zakkant, így könnyen legyűrhetné, és nem szükséges lepuffantani. Ennél tovább biztosan nem jutott, mielőtt Harry ütése torkon találta, és a földre zuhant. Harry érezte, amint engedett a gégéje. A pasas féregként tekergőzött a kaviccsal felszórt talajon, a tenyerét a nyakára tapasztotta, a szeme kiguvadt, és kétségbeesetten kapkodott levegő után. Harry felvette a pisztolyát, és az autóban ülő másik férfira meredt. A sötétített üveg miatt nem látta rendesen, csak az arca körvonalait tudta kivenni és azt, hogy mintha fehér, nyakig begombolt inget viselt volna. Cigarettát vagy szivarkát szívott. Meg sem mozdult, higgadtan nézte Harryt, mintha fel akarná mérni, vagy az eszébe akarná vésni a vonásait. Ekkor valaki angolul azt kiáltotta, hogy „Szállj be!”, és Harry észrevette, hogy Lucille elindította az autóját, és kinyitotta az anyósülés felőli ajtót.

Beszállt. Belevetette magát a nyúl üregébe.

A Sunset Boulevard felé száguldva késlekedés nélkül megkérdezte Lucille-t, kinek tartozik, és mennyivel.

Az első választól – az Esposito családnak – nem lett sokkal okosabb, de a második – kilencszázhatvanezer dollárral – megerősítette, amit már a Glock láttán is sejtett. Hogy a nő nem kis bajban van, hanem hatalmasban. És most már ő is.

Közölte Lucille-lel, hogy semmiképpen nem mehet haza, és megkérdezte, meg tudja-e húzni magát valakinél. A nő azt felelte, sok barátja van Los Angelesben, de kurta töprengés után hozzátette, hogy egyikük sem kockáztatna érte semmit. Megálltak egy benzinkúton, és Lucille felhívta az első exférjét, akinek volt egy háza, amit már évek óta nem használt.

Így kerültek erre a telekre, ahol a vadul burjánzó kertben a düledező házon kívül egy bungaló is megbújt. Harry beköltözött a bungalóba az újonnan szerzett pisztolyával, mert onnan remekül rálátott a két kapura. Készített egy riasztót is, hogy jelezzen, ha valaki betör a főépületbe. Az esetleges behatolók nem hallanának belőle semmit, így abban reménykedett, hogy kívülről hátba tudná támadni őket. Lucille és ő egészen eddig alig merészkedtek ki. Csak rövid bevásárlóutakat tettek, hogy beszerezzék a legszükségesebbeket: alkoholt, ételt, ruhát és kozmetikai termékeket – ebben a sorrendben. Lucille a főépület második emeletén rendezkedett be. A ház már egy hét után tele volt macskával.

– Ebben a városban mindenki hajléktalan – felelte, amikor Harry rákérdezett az állatokra. – Az ember három napon keresztül kitesz egy kis kaját a lépcsőre, nyitva hagyja az ajtót, a konyhában is elöl hagy valamennyi ételt, és hipp-hopp: annyi állata és barátja lesz, amennyi egy életre elég.

Az is bizonyította, hogy ez nem teljesen igaz, hogy Lucille három nappal korábban nem bírta tovább az elszigeteltséget. Elcipelte Harryt egy szabómesterhez, aki korábban a londoni Savile Row-n dolgozott, egy idősebb fodrászhoz a Rosewood Avenue-ra és – ami a legfontosabb – egy John Lobb cipőboltba Beverly Hillsbe. Harry az előző nap ment el az öltönyéért, amíg Lucille kicsípte magát, aztán pár órával később megvacsoráztak a Dan Tana’sban, a legendás olasz étteremben, ahol a berendezés pont olyan leharcoltnak tűnt, mint a látogatók, de ahol Lucille mintha mindenkit ismert volna, és egész este ragyogott, mint a nap.

Hét óra volt. Harry mélyen leszívta a füstöt, és a plafont bámulta. Nem odaillő hangokra fülelt, de csak az első autókat hallotta a Doheny Drive-on, amely ugyan nem volt a legszélesebb, de nagy népszerűségnek örvendett, mert kevesebb közlekedési lámpa hátráltatta rajta a forgalmat, mint a párhuzamos utcákon. Felidéződött benne, milyen volt az oslói lakásában az ágyban fekve hallgatni a nyitott ablakon keresztül, amint a város életre kel. Hiányzott neki, még a hangzavar és a fékező villamosok dobhártyaszaggató csikorgása is. Főleg a dobhártyaszaggató csikorgás.

De Oslót maga mögött hagyta. Rakel halála után a reptéren ülve az induló járatokat tanulmányozta, és kockát vetett, amely úgy döntött, hogy Los Angelesbe kell repülnie. Úgy gondolta, ez is van olyan jó, mint bármi más. Amikor a sorozatgyilkosokkal foglalkozó FBI-kurzust végezte, egy évig Chicagóban lakott, és úgy vélte, ismeri az amerikai kultúrát és életmódot. De érkezése után röviddel rájött, hogy Chicago és L. A. mintha két különböző bolygón lett volna. Lucille egyik filmes barátja, egy német rendező, aki erős, félreismerhetetlen akcentussal beszélt, így írta le Los Angelest az előző este: „Leszállsz a reptéren, süt a nap, kimegy eléd egy limuzinsofőr, és elvisz valahová, ahol lefekszel egy medence mellé, kapsz egy koktélt, elalszol, aztán felébredsz, és rájössz, hogy eltelt az életedből húsz év.”

Ez volt a rendező Los Angelese.

Harry az első négy Los Angeles-i éjszakáját a La Cienegán töltötte egy lepusztult, csótányoktól hemzsegő, légkondicionáló nélküli motelszobában, mielőtt bérelt volna a Laurel Canyonban egy még olcsóbb lyukat, amelyből szintén kispórolták a légkondit, de ahol nagyobbra nőttek a csótányok. Túl rosszul azért nem érezte magát, miután felfedezte a szomszédban a Creaturest, ahol elég jó áron mérték a piát ahhoz, hogy kivitelezhető feladatnak tűnjön halálra inni magát.

De miután farkasszemet nézett a Glock 17 torkolatával, már nem akart meghalni, ami azt jelentette, hogy fel kellett hagynia a vedeléssel. Legalábbis azzal a fajtával, amelyet eddig űzött. Ha őrt akar állni és vigyázni Lucille-re, akkor nagyjából józannak kell lennie. Ezért úgy döntött, kipróbálja azt az italozási rendet, amelyet gyerekkori barátja és ivócimborája, Øystein Eikeland javasolt egyszer, bár őszintén szólva elég nagy baromságnak hangzott. A módszert Moderation Managementnek nevezték, és az volt a célja, hogy a reménytelen alkoholistából olyan alkoholistát faragjon, aki tud mértéket tartani. Amikor Øystein egy oslói parkolóban reklámozta neki, annyira fellelkesült, hogy rácsapott az autója kormányára.

– Az emberek mindig kiröhögik az alkeszeket, akik esküdöznek, hogy mostantól csak egy pohárral fognak inni, amikor társaságban vannak, ugye? Meg vannak győződve róla, hogy úgysem fog menni, teljesen biztosak benne, mert ez az alkoholizmus gravitációs törvénye. De nincs igazuk. Lehetséges csak kicsit berúgni, még az olyan full alkeszeknek is, mint te. Meg én. Be tudjuk programozni magunkat arra, hogy egy bizonyos pontig igyunk, és ott megálljunk. Csak előre el kell dönteni, hol húzódik a határ, mennyi egységet szabad inni. De persze gyakorolni kell.

– Szóval az embernek jó sokat kell innia, mielőtt belejön?

– Igen. Most röhögsz, Harry, de komolyan beszélek. Meg kell érezni, hogy képes vagy rá, tudnod kell, hogy menni fog. Erről van szó. Nem viccelek. A világ legjobb alkoholistája rá a bizonyíték.

– Hm. Felteszem, hogy a túlértékelt gitárosodról beszélsz.

– Hé, több tiszteletet Keith Richardsnak! Olvasd el az életrajzát! Ott van benne a recept. Egy heroinista és alkesz számára a túlélés két dologról szól. Csak a legtisztább és legjobb anyagot szabad tolni. A pancsolt szarok kinyírnak. És mértéket kell tartani, a droggal és a piával is. Pontosan kell tudnod, mennyit igyál, hogy megfelelően részeg legyél, ami a te esetedben azt jelenti, hogy fájdalommentes állapotba juss. Ha többet iszol, az már nem csillapítja még jobban a fájdalmadat, igaz?

– Igaz.

– Na ugye! Berúgni nem egyenértékű azzal, hogy az ember meghülyül, vagy elveszíti az akaraterejét. Mivel néha józan vagy, ez azt jelenti, hogy meg tudod állni, hogy igyál. Szóval miért ne tudnád abbahagyni, amikor megfelelően berúgtál? Minden fejben dől el, tesó!

A szabályok értelmében ki kellett jelölni egy határt, számolni kellett az egységeket, és fix józan napokat kellett meghatározni. Ezenkívül egy órával az első ital elfogyasztása előtt be kellett venni egy naltrexon tartalmú tablettát. Igazából már az is segített, hogy várni kellett egy órát, amikor hirtelen rátört a szomjúság. Harry már három hete tartotta magát az új rendszerhez, és még nem botlott meg. Ez is valami.

Meglendítette a lábát, és felállt. Nem kellett kinyitnia a hűtőt, tudta, hogy nincs benne sör. A szabályok a mai napra legfeljebb három egységet engedélyeztek. Az egység definícióját figyelembe véve ez azt jelentette, hogy hozhat egy hatos sört a kicsit odébb lévő 7-Elevenből. Szemügyre vette magát a tükörben. Az elmúlt három hétben, amióta leléptek a Creaturesből, sikerült felszednie egy kis húst a vézna testére. És szakállat növesztett, ami szinte teljesen ősz volt, és eltakarta a legszembeötlőbb megkülönböztető jelét, a májszínű hegét. Abban mondjuk kételkedett, hogy a camarós pasas emiatt ne ismerné fel.

Az ablakon át kinézett a kertre és a főépületre, és közben felvett egy rongyos farmert és egy pólót, amelynek a nyaka kezdett felfesleni a „Let Me Do One More – illuminati hotties” felirat felett. A fülébe dugta a telefonja régi, vezetékes fülhallgatóját, belebújt egy vietnámi papucsba, és megállapította, hogy a körömgomba valamiféle groteszk művészeti alkotássá formálta a jobb nagylábujján a körmöt. Kilépett a fű, a bokrok és a zsakarandafák vad összevisszaságába. A kapunál megállt, és végignézett a Doheny Drive-on. Minden okésnak tűnt. Bekapcsolta a zenét. Az illuminati hotties Pool Hopping című száma mindig feldobta, amióta először hallotta élőben a Zebulon Caféban. Miután megtett néhány métert a járdán, az egyik parkoló autó visszapillantó tükrében észrevette, hogy mögötte elindul egy addig álló kocsi. Sétált tovább a korábbi tempójában, és óvatosan hátrafordította a fejét. Az autó tízméteres távolságból követte. Amikor még a Laurel Canyonban lakott, kétszer megállították a rendőrök egyszerűen azért, mert gyalog közlekedett, és emiatt gyanúsnak tartották. De most nem rendőrautó gurult utána. Hanem egy öregebb Lincoln, és ha jól látta, csak egyvalaki ült benne. Egy széles buldogpofájú, tokás alak, akinek az orra alatt bajusz serkent. A francba! El kellett volna hoznia magával a Glockot. De nem igazán tudta elképzelni, hogy fényes nappal, a nyílt utcán intézzék el, ezért ment tovább a dolgára, de a zenét észrevétlenül kikapcsolta. A Santa Monica Boulevard előtt közvetlenül átvágott az úton, és benyitott a 7-Elevenbe. Hiába kémlelt ki az utcára, nem látta a Lincolnt. Az illető talán csak házat akar venni, és azért gurult olyan lassan, mert az épületeket figyelte.

Harry a polcok között a helyiség hátulja felé indult, ahol a hűtők és a sör volt. Hallotta, hogy kinyílik az ajtó. Megmerevedett. A kezét már rátette az üvegajtó fogantyújára, de még nem nyitotta ki, így az üvegben tükröződött, ami a háta mögött történt. És megjelent a férfi. Kockás, olcsó öltönyt viselt, a teste remekül illett a buldogképéhez: kicsi volt, tömör és kövér. De a kövérsége az a fajta volt, amely mögött meghúzódhat gyorsaság, erő és – Harry szíve hevesebben kezdett verni – életveszély. Nem húzott elő fegyvert. Egyelőre még nem. Harry nem vette ki a fülhallgatót a füléből. Jól jöhet, ha a pasas azt hiszi, meg tudja lepni.

– Mister…

Harry úgy tett, mintha nem hallotta volna meg. A férfi már közvetlenül mögötte állt. Majdnem két fejjel volt alacsonyabb nála, és most előrenyújtotta a kezét, talán hogy vállon pöckölje Harryt, talán valami teljesen más miatt. Harrynak esze ágában sem volt megvárni a választ erre a kérdésre. Félig a férfi felé fordult, és villámgyorsan a nyakára fonta az egyik kezét, a másikkal pedig kinyitotta a hűtőajtót. Azonnal visszafordult a korábbi helyzetébe, és közben kirúgta a pasas alól a lábát, így az előreesett a söröspolcok felé. Harry elengedte a nyakát, és a teljes testsúlyával az üvegajtónak dőlt, így a pasas fejét a polcokhoz szorította. Az üvegek felborultak, a férfi keze beszorult az ajtó és a hűtőszekrény közé. A buldogpofa szeme kitágult, valamit ordított az ajtó mögött, a lélegzetvétele bepárásította a hideg üveget. Harry kicsit hátraengedte az ajtót, mire a pasas feje egy polccal lejjebb csúszott, majd megint erősen benyomta. Az ajtó széle egyenesen a pasas nyakát találta el. A fickó szeme kidülledt, és már nem ordibált. Egy idő után a szeme sem dülledt ki. És az üveg sem párásodott be a szája előtt.

Harry lassan elengedte az ajtót. A pasas élettelenül a földre zuhant. Úgy tűnt, nem lélegzik. Harrynak gyorsan fontossági sorrendet kellett felállítania. Választania kellett a pasas egészsége és a sajátja között. A sajátját tette az első helyre, és benyúlt a hájpacni kockás zakójának belső zsebébe. Előhúzott egy tárcát, és kinyitotta. Egy személyi igazolvány került a kezébe, rajta a pasas képe. A neve lengyelnek tűnt, de az igazolvány tetején lévő nagybetűs felirat még érdekesebbnek bizonyult: Private Investigator Licenced by The California Bureau of Security and Investigative Services.[7]

Harry lenézett az élettelen testre. Valami nem stimmel. A pénzbehajtók nem így járnának el. Talán felbérelnének egy engedéllyel rendelkező magánnyomozót, hogy felkutassa, de azzal nem bíznák meg, hogy lépjen vele kapcsolatba, vagy próbáljon meg kárt tenni benne.

Lehajolt, de ekkor észrevette, hogy a polcok között egy alak áll. A 7-Eleven ingét viselte, a kezét kinyújtotta, és Harryra szegezte. Revolvert szorongatott. Harry látta, hogy remeg a lába, és az arcán rángatóznak az izmok. És azt is látta, hogy az alkalmazott mit láthat most: egy borostás hajléktalant, a mancsában egy öltönyös pasas pénztárcájával, amint a tárca tulajdonosának élettelen teste fölé hajol.

– Ne… – kezdte Harry angolul. Letette a tárcát, a levegőbe emelte a kezét, és letérdelt. – Mindig itt vásárolok be. Ez a férfi…

– Láttam, mit művelt! – szakította félbe a fickó éles hangon. – Lövök! Jön a rendőrség.

– Oké – felelte Harry, és a magánnyomozó felé intett. – De hadd segítsek ennek az embernek, rendben?

– Ha mozdul, lövök!

– De… – ellenkezett Harry, ám azonnal elhallgatott, amint a fegyver kakasa emelkedni kezdett.

A beálló csendben csak a hűtő zümmögése hallatszott. Harry fülébe hirtelen közeledő sziréna hangja hasított. Rendőrség. A rendőrség és ami elkerülhetetlenül együtt jár velük. Kihallgatás és talán letartóztatás. Ez nem jó. Nagyon nem. A lehetségesnél jóval tovább maradt Amerikában, ahogy mondani szokták „visszaélt a vendégszeretettel”, és nem fogja tudni megakadályozni, hogy kihajítsák az országból. Előtte talán még börtönbe is vetik.

Mély levegőt vett, és az alkalmazottra nézett. A legtöbb más országban stratégiai visszavonulást hajtott volna végre, azaz magasba emelt kézzel felállt és nyugodtan elsétált volna abban a biztos tudatban, hogy nem kap golyót egyetlen testrészébe sem, bár erőszakos tolvajnak tűnik. De most nem más országban volt.

– Lövök! – ismételte meg a férfi, mintha Harry gondolataira válaszolt volna, és szélesebb terpeszbe állt. Már nem remegett a térde. A sziréna közben jóval közelebb ért.

– Kérem, segítenem kell… – próbálkozott Harry újra, de vad köhögés szakította félbe.

Mindketten a padlón fekvő férfi felé kapták a fejüket. A magánnyomozó szeme megint kidülledt, és úgy köhögött, hogy az egész teste rázkódott belé. Az alkalmazott revolvere ide-oda fordult, mintha nem tudta volna eldönteni, hogy ki jelent nagyobb veszélyt rá nézve: Harry vagy az addig halottnak hitt személy.

– Sajnálom… – nyögte a nyomozó angolul. Még mindig nehezen lélegzett. – …hogy csak úgy maga mögé osontam, de maga Harry Hole, ugye?

– Hát… – Harry tétovázott, és azt latolgatta, melyik a kisebbik rossz. – Igen.

– Egy ügyfelem mindenképpen kapcsolatba szeretne lépni önnel. – A férfi nehézkesen az oldalára gördült, kivett egy telefont a nadrágzsebéből, megnyomott rajta egy gombot, és odanyújtotta Harrynak. – Nagyon várják a hívását.