Susan Mallery

Váratlanul várandós

Christine Rimmer

Mindent egy lapra

Diana Palmer

Hiányzó kockák

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Macias Redmond, 2001 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Unexpectedly Expecting! (Silhouette Books, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2007)

Magyarra fordította: Gondáné K. Éva

© Christine Rimmer, 2002 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Mercury Rising (Silhouette, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2007)

Magyarra fordította: Farkas Judit

© Diana Palmer, 2004 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Carrera’s Bride (Silhouette, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2007)

Magyarra fordította: Győry Hajnalka

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 362. számában, 2025.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-036-8

- Kép: Shutterstock

A Bianca a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Susan Mallery

Váratlanul várandós

1. FEJEZET

– Verje ki a fejéből, dr. Remington – figyelmeztette Rosie nővér. – Sokan próbálkoztak már vele, de mindenkinek beletörött a bicskája. Jobban teszi, ha lemond ennek a hegycsúcsnak a meghódításáról.

Stephen Remington értetlenül nézett az asszisztensnőjére.

– Milyen csúcsról beszél? Texas teljesen sík.

Ezt személyesen is megtapasztalta, amikor hat hónappal ezelőtt Bostonból Lone Star Canyonba költözött, és az utat autóval tette meg. Texas pont olyan volt, amilyennek elképzelte, amikor felmondott a bostoni sürgősségi osztályon, hogy a vidéki orvosok nyugodt életét élhesse.

– Ez egy metafora volt – magyarázta türelmesen apró termetű asszisztense, aki egyben a rendelő recepciósaként is dolgozott. – Láttam, hogyan bámul kifelé az ablakon. Nem volt nehéz kitalálnom, hogy mi – illetve ki – ragadta meg a figyelmét.

Stephen elmosolyodott. A nő azt hiszi, hogy az orvosi rendelővel szemben lévő Bűvös Olló nevű fodrászszalont figyeli. Stephen benézett a kivilágított helyiségbe, és két nőt pillantott meg. Az idősebb hölgy a tükör előtt ült, egy fiatal fodrásznő pedig éppen a haját lakkozta. Rosie azt hiszi, hogy őt nézi?

Stephen alaposabban szemügyre vette a magas, barna hajú lányt. Szűk farmert, csizmát és rövid pólót viselt, amely szabadon hagyta a derekát. Hátán lágy fürtökben omlott végig hosszú haja. A mozdulatai érzéki eleganciát sugároztak, és látszott rajta, hogy tisztában van a vonzerejével, ugyanakkor nem érdekli mások véleménye.

– Róla beszél? – intett a lány felé.

– Igen – mondta Rosie. – Ő Nora Darby. Lehet, hogy kívülről bájosnak és kedvesnek látszik, de olyan a természete, mint egy sebesült oroszlánnak. Nora nem szereti a férfiakat, és erre minden oka megvan. Nem akarom megsérteni, doktor úr, de magánál különb emberek is próbálkoztak már nála, és kudarcot vallottak.

– Értem.

Az orvos ismét Norára nézett, és meg tudta érteni, hogy miért próbálkoztak. A lánynak mindene a helyén volt – a teste is, és az arca is gyönyörű! Ha még beszélgetni is lehet vele, akkor valóban tökéletes nő. Persze nem neki, hanem valaki másnak.

– Beismerem, hogy nagyon vonzó, de engem most hidegen hagynak a nők. Egyébként nem is őt néztem.

Ezzel a látóhatár szélén sötétlő hatalmas felhőre mutatott. Nagy részét eltakarták az épületek, de mégis látszott, hogy örvénylő gyorsasággal közeledik. Rosie felszisszent, és megragadta a férfi karját.

– Tornádó! – kiáltotta, és az ajtó felé szaladt.

Stephen döbbenten nézett utána.

– Miről beszél?

– Le kell mennünk az óvóhelyre – hadarta rémülten Rosie. – És vigyünk kötszert is, mert lesznek sebesültek. – Újra kinézett az ablakon, és felsikoltott. – Már majdnem itt van a nyakunkon!

Stephen észrevette, hogy az utcán feltámadt a szél, és fullasztó lett a levegő. Tornádó? Eddig csak a hírekben hallott róla.

A máskor oly rendíthetetlenül nyugodt asszisztense most igazán rémültnek tűnt. Felkapta az elsősegélydobozt, megragadta Stephen karját, és a kijárat felé húzta.

Az utcán a férfi már hallotta a vihar hangját, mintha egy vonat száguldott volna Lone Star Canyon felé. Tekintete az utca túloldalára esett, és eszébe jutott a csábos Ms. Nora Darby idősebb vendége. Nem biztos, hogy a nő idejében eljutna a föld alatti óvóhelyre. A fodrászüzlet felé vette az útját.

– Imádom ezt a dalt – mondta Mrs. Gelson, miközben elégedetten nézegette magát a tükörben. – Mindig Billt juttatja az eszembe. Ezt szokta énekelni nekem.

Csodálatos, gondolta Nora, és mosolyt erőltetett az arcára. Bill megrögzött pókerjátékos volt, és eszébe sem jutott, hogy a feleségének és a gyermekeinek szüksége lenne arra a pénzre, amit elveszít a kártyán. Mrs. Gelson soha nem tiltakozott. Végül Bill negyvenévi házasság után jobblétre szenderült, az özvegye pedig azóta állandóan arról mesél, milyen nagyszerű férj volt.

– Ez nagyon romantikus – jegyezte meg Nora, mert tudta, hogy a vendége ezt akarja hallani. A legtöbb nő hamar megbocsát a férfiaknak, és csak a kellemes dolgokra emlékszik vissza. Ő nem tudott felejteni, és biztos volt benne, hogy még egyszer nem fogja elkövetni ugyanazt a hibát.

Mrs. Gelson frizurája elkészült, és Nora sóhajtva vette el a pénzt az idős nőtől. Az elmúlt tíz évben többször emelte az árait, de az idős özvegyasszonyoktól és az alacsony jövedelmű családanyáktól nem kért többet. Például Debbie Watsontól sem, akit négy gyerekkel és rengeteg kifizetetlen számlával hagyott ott a férje.

Nora épp az ajtóhoz kísérte a vendégét, amikor egy magas, világosbarna hajú, fehér köpenyes férfi rontott a helyiségbe. Nora felismerte Stephen Remingtont, a város új orvosát. A sikeres, egyedülálló férfiról megérkezése óta dicshimnuszokat zengtek az emberek. Őt viszont egyáltalán nem érdekelte, és továbbra is egy hatvan mérföldnyire lévő város doktornőjét látogatta.

Ránézett a férfira, és elégtétellel nyugtázta, hogy teljesen közömbös tud maradni a jóképű orvos meleg, barna szeme és szikár, izmos termete láttán.

– Férfi vendégeket nem fogadunk – mondta kedvesen. – Fáradjon az utca végén lévő borbélyüzletbe.

– Tessék?

A lány felsóhajtott. A férfiak néha hihetetlenül nehéz felfogásúak. Kész csoda, hogy el tudta végezni az orvosi egyetemet, gondolta.

– Azt mondtam, hogy…

Dr. Remington félbeszakította:

– Tornádó közeledik! Mindenki menjen az óvóhelyre!

Mielőtt Nora megszólalhatott volna, felharsant a figyelmeztető sziréna. A fodrászüzlet vendégei mind hatvanöt évnél idősebbek voltak, és nehezen mozogtak. Hogyan fognak eljutni az óvóhelyig, amely a következő saroknál van? Három fodrásza kétségbeesetten nézett rá.

– Jill, segíts Mrs. McDirmitynek – adta ki az utasítást, miközben odaszaladt a hajszárító gépekhez, és gyorsan felemelte a burákat. – Jöjjenek, kérem, sietnünk kell! Tornádó közeledik.

A kinti zaj felerősödött. A közeledő vihar dübörgése még a szirénák bőgését is túlharsogta. Mindenfelől csattogás és csörömpölés hallatszott, mintha a világ darabokra akarna szakadni. Két perc sem telt el, és az idősebb törzsvendégek már az óvóhely felé tartottak. Dr. Remington két hölgyet támogatott, az egyiknek hajcsavarók voltak a hajában. Por és törmelék kavargott a levegőben, de csak néhány kisebb ág találta el őket.

Rosie nővér már az óvóhely bejáratánál állt. Villámgyorsan betuszkolta az idős hölgyeket a föld alatti kamra biztonságába. Jill Mrs. McDirmityt tolta a kerekesszékben. Az orvos lesegítette a két hölgyet a pincébe, és bekiáltott a lent lévőknek, hogy segítsenek. A szomszédos építkezés munkásai levitték Mrs. McDirmityt a lépcsőn, a tolószéket pedig összecsukták.

– Óvatosan, Mrs. Gelson! – figyelmeztette Nora, amikor az özvegy elindult lefelé az óvóhely lépcsőjén.

Már csak a fodrásznő maradt az utcán. Gyorsan körülnézett, hátha valaki lemaradt, de nem látott senkit. Tekintete egy pillanatra megállapodott az üzleteken és épületeken. Vajon át fogják vészelni a vihart?

Mielőtt belépett a pincébe, gyors imát rebegett, hogy ne legyenek halálos áldozatok. Még egy utolsó pillantást vetett a háta mögé, pedig a tornádó már az utca végében tombolt, és éppen egy elhagyatott épület tetejét szakította le.

Nora nem tudta levenni a tekintetét az örvénylő, sötét felhőről. A zaj fülsiketítő volt, a föld remegett, és a lány lenyűgözve bámulta a természet vad erejét. Csodálatos…

– Mi a fenét csinál ott? – förmedt rá egy férfihang, majd valaki megragadta a derekánál fogva, és berántotta a félhomályos pincébe.

Nora elengedte az ajtót, és az hatalmas döngéssel becsapódott. A férfi azonnal bereteszelte. A lánynak hirtelen melege lett, és rájött, hogy a férfi testéből áradó forróságot érzi. Nora majdnem száznyolcvan centiméter magas volt, de a férfi még magasabb. Karjával a melle alatt fogta meg, és egyik ujja a csupasz derekához ért. A lány megborzongott, pedig nem fázott, és már a vihar miatt sem félt…

Ellökte magától a férfi karját. Nem tudta, hogy miért borzongott meg, és nem is érdekelte. Mérgesen fordult hátra, hogy megnézze, ki merészelte felnyalábolni.

A világosbarna hajú, fehér köpenyes férfit pillantotta meg. Most már azt is észrevette, hogy a férfi szemének olyan a színe, mint a fény felé tartott sörnek. Kellemes vonású, ovális arca enyhén szeplős volt. Hallotta már, hogy mások jóképűnek tartják, de őt nem érdekelte.

Felvonta az egyik szemöldökét (ezt a trükköt még az iskolában sajátította el).

– Egy orvosnak nem illik idegen nőket tapogatni – közölte kimérten, és arra számított, hogy a férfi dühbe gurul, és tiltakozni fog.

Dr. Remington végigmérte a csizmájától a csupasz hasáig, majd csendben megjegyezte:

– Egy maga korabeli nőnek nem illik tizenévesként öltözködni, és így hívni fel magára a figyelmet.

– Félreérti a szándékaimat – mondta a lány hűvösen. – Nem érdekel senki figyelme. Főleg nem a magáé.

A lány tudta, hogy a körülötte lévők érdeklődve hallgatják a párbeszédet. Azt kívánta, bárcsak befogta volna a száját. Ostobaság volt a lépcsőn állni, és a közeledő vihart bámulni. Az orvos azért húzta be az ajtóból, nehogy mindnyájan meghaljanak.

Nem tudta, hogyan fejezze be a vitát, ezért egyszerűen hátat fordított a férfinak, és ellenőrizte, hogy idős vendégei jól vannak-e. A fodrászüzletből mindenkinek sikerült épségben ideérnie. A személyzet a vendégek körül sürgött-forgott, és mindenkit igyekezett megnyugtatni.

Mrs. McDirmity aggódva pillantott Norára.

– Remélem, a macskáimnak nem lesz semmi bajuk.

Nora leült mellé, és a kezébe vette az idős hölgy görbe ujjait.

– Tudja, hogy mindig az ágy alá bújnak, ha félnek – mondta. – Most az a legbiztonságosabb hely számukra. Az állatok ösztönösen tudják, mit kell tenniük.

Mrs. McDirmity bólintott.

– Tudom, de akkor is aggódom. Rajtuk kívül senkim sincs.

Nora mindegyik vendégéhez szólt néhány szót, majd az étterem törzsvendégeivel beszélgetett, akik ugyanerre az óvóhelyre menekültek. Igyekezett elkerülni dr. Remingtont. Többször magán érezte a férfi tekintetét, de nem viszonozta. Már régen nem érdekelték a férfiak. Egy életre megtanulta a leckét.

A vihar most már fölöttük tombolt, és a zaj szinte elviselhetetlenné vált. A szél süvöltését recsegés, ropogás és üvegcsörömpölés kísérte.

Mrs. Arnold zihálni kezdett. A táskájáért nyúlt, hogy elővegye az inhalátorát.

– Asztmás – szólt Nora az orvosnak.

Stephen Remington kurtán biccentett.

– Tudom. Én kezelem.

– Nos, akkor elnézést kérek, amiért segíteni próbáltam – morogta Nora maga elé, és remélte, hogy a viharnak hamarosan vége lesz. Nem bírna ki sok időt ezzel a lehetetlen férfival összezárva.

Húsz perc múlva feljöhettek a pincéből. Nora az utolsók között lépett ki a délutáni sötétségbe. A főutcát megkímélte a vihar, és az üzlete sértetlen maradt. Két mellékutca azonban úgy nézett ki, mintha egy óriás zúzta volna össze. Mindenütt szemét hevert, és a vaskereskedés előtt egy élénkpiros kisteherautó állt a járdán – pedig a vihar előtt nem volt ott.

Eleredt az eső, és a lány futni kezdett az üzlet felé. A vihar északkeleti irányba távozott, tehát a farmot már elérte. Szeretett volna telefonálni, hogy megtudja, a családja biztonságban van-e.

A boltban Jill éppen letette a kagylót.

– Teljesen süket – adta hírül. – Áram sincs.

Nora elővette a mobiltelefonját, és átnyújtotta Jillnek.

– Neked gyerekeid vannak, telefonálj előbb te. Bár szerintem a vihar elkerülte a házadat.

A fodrásza hálás mosollyal nézett rá, és tárcsázni kezdett. Nora kinézett az üvegajtón, és meglátta Rosie-t az utca másik oldalán lévő orvosi rendelő felé szaladni.

– Vannak sebesültek? – kiáltotta oda az asszisztensnőnek.

Rosie megállt, és lihegett.

– Legalább egy tucat. Orchard Parkot teljesen lerombolta a vihar. Sok kisgyermekes anya otthon volt, és az építkezés munkásai is dolgoztak. Dr. Remington ellátja a sebesülteket, és helikoptert hívtunk a súlyos esetekhez. Kötszert és felszerelést kell vinnem.

Orchard Park Lone Star Canyon új lakónegyede volt. Néhány épületen még mindig dolgoztak, de többségükbe már beköltöztek a fiatal családok.

– Nem kell segítség? – kérdezte Nora. – Itt mindenki jól van. Nem értek az elsősegélynyújtáshoz, de megteszem, amit mondanak.

Rosie hálásan mosolygott.

– Nagyszerű! Jöjjön, segítsen felszerelést vinni, és lesz munkája is bőven.

Nora gyorsan megbeszélte az alkalmazottaival a teendőket. Jill hazamegy, hogy megnézze a gyermekeit. Mary néhány vendéget hazakísér, míg Kathy az üzletben marad. Ezután Nora az orvosi rendelő felé futott, és azon imádkozott, hogy a sebesülések ne legyenek komolyak. Hiába harcias a természete, a vér látványától rosszul van.

A helikopter elindult a megyei kórház felé, és a légörvények Stephent az iménti tornádóra emlékeztették. A férfi körülnézett a piac parkolójában felállított rögtönzött elsősegély-állomáson. A ponyva megvédte őket az esőtől. Rosie nővér a tőle megszokott szakértelemmel és határozottsággal látta el a sebesülteket. A viselkedése viszont meglepte a férfit: amikor Rosie a rendelőbe szaladt, hogy még több kötszert és felszerelést hozzon, Nora Darbyval tért vissza. A vonzó külsejű fiatal nő derekasan helytállt, és Rosie minden utasítását pontosan követte. Kötést helyezett fel, kitisztította a sebeket, fogta a sérültek kezét, és vigasztaló szavakkal biztatta őket. Néha kissé elsápadt, de egyébként megbízható munkatársnak bizonyult. Lehet, hogy nagy a szája, de van tartása, és nagyon segítőkész.

Stephen ellenőrizte a szipogó, hároméves kisgyerek mutatóujján a varratokat, aztán egy fiatalembernek a szeméből távolított el egy üvegszilánkot.

– Holnap reggel jöjjön vissza – mondta a munkásnak. – Leveszem a kötést, és végzünk egy gyors látásvizsgálatot. Úgy érzem, nem lesz semmi baj.

– Köszönöm, doki.

Rosie odajött hozzájuk, és Stephenre nézett.

– Itt már készen vagyunk – mondta. – Nem akar visszamenni a rendelőbe? Hátha jön még beteg. Én addig összeszedem a felszerelést.

– Majd én segítek – ajánlkozott az egyik munkás. – Mindent berakhatunk a kocsimba.

– Rendben – mondta az orvos, és elindult a rendelő felé. A szeme sarkából látta, hogy Nora is arrafelé indult, de megtorpant, mintha nem akarná az ő társaságában megtenni az utat.

– Nem harapok! – kiáltott oda neki, és intett, hogy csatlakozzon hozzá.

– Nem is gondoltam ilyesmire – felelte a nő közönyös hangon.

Stephen hirtelen úgy érezte, hogy érdekli őt ez a kihívás. Csodálkozva vette észre, hogy felkeltette az érdeklődését a mellette lépdelő, magas lány. Kicsoda ez a Nora Darby, és miért utál minden férfit?

– Köszönöm a segítségét – mondta csendesen.

– Nincs mit. – A lány hátrasimította a haját. – Szerencsére nem sok kár keletkezett a városban. Beszéltem az anyámmal telefonon, és megtudtam, hogy a farmon minden rendben van. Persze lehet, hogy más külső területekről még érkeznek sebesültek.

A férfi erre nem is gondolt.

– Akkor jó, hogy visszamegyünk a rendelőbe – állapította meg. – Az emberek ott fognak keresni.

Ebben a pillanatban egy kisteherautó kanyarodott be hatalmas sebességgel a sarkon. A sofőr észrevette őket, és nagy fékcsikorgással megállt az út közepén.

– Doki, doki! Segítsen, kérem! – Egy idős férfi mászott ki a vezetőfülkéből, és a jármű platójához rohant. – A fiam nagyon csúnyán megsérült.

Stephen odafutott a teherautó hátsó részéhez, és észrevette, hogy Nora követi.

Egy húszas évei közepén járó fiatalember feküdt a kocsiban. A bőre kékesfehérre színeződött, a szeme csukva, és csupa vér volt mindene.

Stephen halk nyögést hallott a háta mögül, de nem volt ideje odapillantani.

– Hol van a seb? – kérdezte az apát.

– A vállánál – válaszolta az idős ember. – Nyomókötést tettem rá, de nem áll el a vérzés.

Stephen kissé felemelte a kötést, mivel azonban a vér azonnal spriccelni kezdett a sebből, gyorsan visszatette. Nem tudta, hogy a férfi mennyi vért veszített, de már sokkos állapotban volt.

Stephen az idős emberre nézett.

– Üljön be a kocsiba! – parancsolta. – Azonnal be kell vinni a rendelőbe.

Az apa engedelmeskedett, és a volán mögé ült. Stephen kinyitotta a magával hozott elsősegélydobozt, és elővette a vastag kötéseket. Levette az elázott rongyot, és megkérte Norát, hogy az új kötést erősen szorítsa a nyílt sebre.

A teherautó végigszáguldott az utcán, majd megállt a rendelő előtt.

– Maradjon! – utasította Stephen Norát, aztán leugrott a kocsiról, és beszaladt az épületbe.

Kisvártatva két infúziós palackkal és nulla negatív típusú vérrel tért vissza, majd helyet cserélt Norával.

– Össze fogom varrni a sebet – mondta, és a lányra nézett. Nora majdnem olyan fehér volt, mint a vérző férfi. – Tud nekem segíteni?

A lány bólintott, és nyelt egyet.

– Csak fél percet kérek.

A férfi nem értette, miért mondja ezt, de nem volt ideje megkérdezni, mert a lány kikászálódott a teherautóból, odaszaladt egy utcai szemeteshez, és kétrét görnyedve öklendezni kezdett.

– Jól van? – kérdezte a férfi, miután Nora visszamászott.

– Nem számít. Nem fogok elájulni, és ha megint hánynom kell, kihajolok a kocsiból.

Felhúzta a feléje nyújtott kesztyűt, és az egész művelet közben pontosan követte a férfi utasításait. Csak egyszer lett rosszul, és hajolt ki a teherautóból, de ettől eltekintve ugyanolyan szakértelemmel és nyugalommal segédkezett neki, mint Rosie nővér.

Már besötétedett, mire a mentő elvitte a fiatalembert a kórházba. Nora nekitámaszkodott a rendelő falának, és nagyokat lélegzett. Hála istennek a gyomra lassan kezdett megnyugodni.

Büszke volt magára, amiért segíteni tudott a bajban.

– Hogy érzi magát? – állt meg előtte dr. Remington.

Már nem volt rajta a véres köpenye, és a nyakkendőjét is levette. Mielőtt válaszolhatott volna, a férfi megérintette a homlokát, majd megfogta a kezét, és megmérte a pulzusát. Nora bosszúsan vette tudomásul, hogy a szívverése felgyorsul a férfi érintésétől. El kellett ismernie, hogy a férfi elég jó orvos, de ez még nem hatalmazza fel arra, hogy kéretlenül megvizsgálja.

– Jól vagyok – felelte, és mérgesen a férfira nézett. – Köszönje meg a segítségemet, és tűnjön el.

– Köszönöm – mondta a férfi. – De nem tűnök el. Ma nem ebédelt, ahogy én sem. Hadd fejezzem ki a hálámat azzal, hogy meghívom vacsorázni. – Ezzel az utca végén lévő étteremre mutatott, amely már kinyitott. – Már majdnem mindent kipróbáltam az étlapon. Nem is olyan rossz.

A lány csípőre tette a kezét.

– Köszönöm, hogy megosztotta velem ezt az információt, de tudnia kell, hogy ebben a városban születtem, és egész életemben itt éltem. Valószínűleg többször ettem már abban az étteremben, mint maga, tehát ismerem az étlapot.

– Miért ilyen harapós? Valószínűleg alacsony a vércukra. Ételre van szüksége.

Ezzel gyengéden meglökte, és a lány – maga sem értette, miért – elindult vele az étterem felé.

2. FEJEZET

Nora nagyon megbánta, hogy elfogadta a meghívást. A Lone Star Café tele volt, mert a legtöbb háztartásban még nem volt áram, és az emberek itt vacsoráztak. Érdeklődő tekintetek kereszttüzében követte Stephent egy asztalhoz, és amikor leült az orvossal szemben, suttogó megjegyzéseket hallott mindenfelől.

Nora nagyot sóhajtott. Lone Star Canyon unalmas kisváros volt, és az emberek szerettek pletykálkodni. Eddig többnyire sikerült elkerülnie a figyelmüket – néhány látványos kivételtől eltekintve. Ma este azonban ez megváltozott.

– Miért sóhajtott ekkorát? – kérdezte Stephen, és úgy nézett rá, mintha a válasza lenne a legérdekesebb dolog, amelyet ma hallott.

– Az emberek most mindenfélét fognak beszélni – vallotta be a lány vonakodva.

– A tornádóról? Nem csoda, hiszen nem mindennap történik ilyesmi.

Nora kénytelen volt elismerni, hogy a férfi elég jóképű. Ráadásul keményen dolgozott, hogy életeket mentsen. Azt is hallotta már, hogy kedves ember. Most jobban szemügyre tudta venni a külsejét, és megállapította, hogy valószínűleg izmos és erős. Persze őt ez egyáltalán nem érdekli.

– Arról fognak suttogni, hogy most együtt vagyunk – folytatta, és azt kívánta, bárcsak Trixie felvenné már a rendelést.

– Valóban?

– Igen. Nem akarom, hogy az egész város a magánéletemről pletykáljon.

– Hogyan? – A férfi értetlenül nézett rá.

A lány előrehajolt, és lehalkította a hangját. Lassan beszélt, hogy a férfi megértse, amit mond.

– Az emberek azt hihetik, hogy randevúzunk.

– Hallottam, hogy nem szokott randevúzni – ismerte be a férfi. – Tulajdonképpen azt mondták nekem, hogy nálam különb férfiak is megpróbálták már, de kudarcot vallottak.

– Nem szeretem, ha az emberek kibeszélnek a hátam mögött.

A férfi védekezően emelte fel a kezét.

– Nem én kezdtem, valaki más. Én csak részt vettem benne.

A lány nem válaszolt. Semmi értelme tovább feszegetni a témát. Stephen azonban nem osztotta a véleményét.

– Miért nem jár senkivel? – kérdezte.

– Miss Nora gyűlöli a férfiakat – szólt közbe egy vidám hang.

Nora felnyögött. Trixie végre megjelent, de az időzítés pocsék volt.

– Nora olyan, mint a Himalája. Nézheti mindenki, és tiszta időben megközelíthetőnek tűnik. Ám ha valaki megpróbálja meghódítani, az biztos halálra fagy.

– Köszönöm a kedves megjegyzést, Trixie – mondta Nora szárazon.

– Csak segíteni próbáltam – mosolygott a pincérnő. – A vagdalt ma igazán jól sikerült, és a sült csirke is. A halat azonban nem javaslom. A tornádó miatt leolvadt a mélyhűtő.

Stephen az étlapra nézett.

– Hadd gondolkodjunk még egy kicsit. Mit iszik, Nora?

– Kávét – válaszolta a lány, és azt kívánta, bárcsak elmenekülhetne az étteremből. Érezte, hogy az arca lángol. Nem érdekelte Stephen Remington, mégsem tetszett neki, hogy olyan hegycsúcshoz hasonlítják, ahol minden férfi megfagy.

– Én is kávét kérek – jelentette ki a férfi.

Amikor Trixie elment, csend telepedett közéjük. Nora kétségbeesetten keresett valami semleges beszédtémát. Sajnos azonban az agya teljesen üres volt.

– Hallottam, hogy néhány környékbeli farmon károk keletkeztek – mondta a férfi fesztelenül. – Említette, hogy beszélt a családjával. Jól vannak?

A lány hálás volt, hogy a férfi témát váltott. Majdnem megkedvelte. Majdnem.

– Igen. Anya szerint csak a bátyám háza sérült meg, más baj nem történt. Jacknek kétszobás, könnyűszerkezetes háza van, hamar újjá tudja építeni. Sokan felajánlották a segítségüket. Azt mondta, hogy a szomszédos Fitzgerald-tanyán nagyobb volt a pusztítás. A kerítés ledőlt, és Aaron, a szigorú pátriárka nem fogad el semmilyen segítséget. Ez persze jellemző rá.

Stephen előrehajolt. Egyik hajtincse a homlokába hullott, és olyan volt, mint egy pajkos kisfiú, aki csínytevésre készül.

– Értem. Maga nem résztvevője véletlenül a híres Darby–Fitzgerald-viszálynak?

Trixie megjelent a kávéval. Nora vagdaltat rendelt, Stephen pedig a sült csirkét választotta.

A férfi erős kezébe vette a kávésbögrét.

– Meséljen nekem erről a viszályról. Hogyan kezdődött? És miért van az, hogy a kerítés Aaron fennhatósága alá tartozik? Nem a két család osztozik rajta?

A lány felvonta a szemöldökét.

– Azt akarja, hogy egy száznegyven éves történetet öt percbe sűrítsek?

– Tulajdonképpen igen.

A lány kortyolt a kávéjából, és hirtelen farkaséhesnek érezte magát.

– A kerítések ügyét könnyen el tudom magyarázni. A Darbyknak és a Fitzgeraldoknak majdnem húsz mérföldnyi közös kerítésük van. Körülbelül hatvan-hetven évvel ezelőtt a családok olyan gyakran pereskedtek egymással, hogy a bíró megelégelte a dolgot, és a két farmot elválasztó kerítést öt mérföldes szakaszokra osztotta fel. Minden család tíz mérföldért felelős. Ha nem tartják rendben, akkor az előző évi bevételük tíz százalékára büntetik meg őket.

Stephen éppen a kávéját itta, és majdnem félrenyelt.

– Tíz százalék? – hitetlenkedett.

A lány mosolygott.

– A két család már régóta rossz viszonyban van. Az 1920-as években rengeteget pereskedtek a vízért is, sőt a dolog annyira elmérgesedett, hogy néhány cowboyt meg is öltek. A texasi törvényhozó testület végül olyan döntést hozott, hogy ha egy Darby vagy egy Fitzgerald megint összetűzést kezdeményez a víz miatt, akkor mindkét család elveszíti a farmját. – A lány esküre emelte a kezét. – Esküszöm, hogy igaz. Utánanézhet a bíróságon.

– Hiszek magának. De hogyan kezdődött az ellenségeskedés?

– Körülbelül száznegyven évvel ezelőtt két barát telepedett le Lone Star Canyonban. Joshua Fitzgerald és Michael Darby szerencsét akart próbálni ezen a vidéken. Két szomszédos farmon gazdálkodtak, és mindent megosztottak egymással. Végül Joshua Fitzgerald úgy döntött, hogy ideje megállapodnia, és feleséget hozatott magának a keleti partról. Akkoriban szokás volt hirdetés útján asszonyt szerezni.

Stephen felvonta a szemöldökét.

– Asszony? Biztos vele kezdődtek a bajok.

Nora előrehajolt.

– Téved, dr. Remington. Ezt a viszályt nem az asszonyok kezdték, hanem a férfiak.

Trixie megérkezett az étellel, és nagy tálcákat helyezett eléjük.

– Úgy látszik, elég jól kijönnek egymással – jegyezte meg mosolyogva.

Nora visszamosolygott, de szeretett volna máshol lenni. Nekilátott az ételnek, és érezte, hogy Stephen még mindig őt nézi. Azonnal lángba borult az arca.

A férfi tányérjára mutatott.

– Kihűl a csirke.

Stephen maga elé húzta a tányért.

– Kérem, folytassa a történetet! Csupa fül vagyok.

– Nos, az asszony nem volt elragadtatva Joshuától, ő viszont nagyon megszerette. Mindent megtett, hogy elnyerje a nő szívét, de a felesége egy év múlva elhagyta. Nem sokkal ezután el is váltak.

– Hadd találjam ki – szólt közbe a férfi. – Hozzáment feleségül Michael Darbyhoz.

– Méghozzá a válás után három nappal. Kiderült, hogy Michael és a nő első látásra egymásba szeretett. Joshua nem fogadta jó szívvel, hogy a legjobb barátja felszarvazta. Attól kezdve a Darbyk és a Fitzgeraldok esküdt ellenségek lettek.

Stephen a fejét csóválta.

– Nem értem, hogyan tarthat egy ilyen viszály száznegyven évig.

– A texasiak nem végeznek félmunkát – emlékeztette a lány.

– Maga, ugye, nem helyesli az ellenségeskedést? – A férfi megnyerő mosolyt villantott rá. – Hiszen maga értelmes nő, aki a jelenben él. El sem tudom képzelni, hogy egy ilyen ostoba családi történet a maga életére is hatással legyen.

Nora már kezdte elfogadni, hogy Stephen nem is olyan rossz ember. Most azonban egy szempillantás alatt megváltozott a véleménye.

– Nagyon könnyű kívülállóként ítélkezni – mondta nyugodtan, pedig egyáltalán nem érezte magát nyugodtnak. – Maga csak néhány hónapja van itt. Én viszont egész életemben Lone Star Canyonban éltem. Nekünk fontosak a hagyományok.

A férfi lenyelt egy falatot.

– A viszály is a hagyomány része? – kérdezte.

– Ez nem olyan egyszerű – válaszolta a lány. Nem akarta elárulni a férfinak, hogy személyes okokból sem lelkesedik a Fitzgerald családért.

– Na és Katie? – kérdezte a férfi. – Őt gyűlöli?

Katie Fitzgerald volt a család legidősebb lánya, és Nora kicsi kora óta ismerte. Katie most éppen Jackkel járt, Nora legidősebb bátyjával.

Volt idő, amikor Nora azonnal rávágta volna, hogy nem nagyon szereti Katie-t, de most elbizonytalanodott. Katie fia, Shane, a világ legcsodálatosabb kisfiúja volt, és Norával nagyon megkedvelték egymást. Lehet, hogy Shane az elbűvölő természetét és értelmét az anyjától örökölte. Amikor Nora kicsi volt, a Fitzgerald gyerekeknek mindenük megvolt, amire a Darby családnak nem tellett. Egy gyerek ezért könnyen meggyűlölhet egy másikat. Most viszont már a Darbyknak is van elég pénzük. Később Nora jobban megismerte Katie-t, és rájött, hogy rendes lány, és valóban boldoggá teszi Jacket. Ám akkor is Fitzgerald maradt, és ez bonyolítja a helyzetet.

– A változatosság kedvéért most beszéljünk magáról – javasolta Nora, és a férfira nézett. – A maga múltjában milyen sötét titkok lappanganak?

– Úgy érti, hogy egy fiatal, egyedülálló orvos mit keres egy ilyen helyen? – nevetett a férfi, és letette a villáját. – New Jersey-ben születtem és nevelkedtem. Mindig orvos akartam lenni, és sikerült is bejutnom az orvosi egyetemre. Az volt az elképzelésem, hogy vidéki orvos leszek, aki a betegeit a születésüktől a halálukig kezeli.

– Akkor elég rövid életet szán nekik – jegyezte meg a lány.

– Miért ilyen rosszmájú? Elég jól ismerem magát, Nora. Tudom, hogy jószívű, bátor, elszánt és gyönyörű.

A nő pislogott egyet. A doktor biztosan viccel. Valóban olyan ostobának nézi, hogy elolvad az ilyen bókoktól?

Szerencsére a férfi folytatta a történetét.

– Ahogy már mondtam, vidéki orvos akartam lenni. Régimódi háziorvos, aki a betegeit minden élethelyzetben ellátja. Ha kell, gyermeket segít a világra, vagy egy haldoklónak enyhíti a szenvedéseit. Néhány évig mégis egy sürgősségi osztályon praktizáltam, de most végre itt vagyok.

A férfi megtörölte a száját egy szalvétával.

– Most már ismeri az életem történetét. Itt az ideje, hogy maga is elmesélje, miért tartja mindenki megközelíthetetlennek.

A lányt zavarba hozta dr. Remington kíváncsisága. A többi férfi azonnal elmenekült, amikor megtudta, milyen a természete.

– Mert valóban megközelíthetetlen vagyok. Nem viselem el az ostobákat, nem táplálom a férfiak büszkeségét, és nem érdekelnek a hiábavaló játszmák.

Stephen a lányra nézett. Most egyáltalán nem tűnt magabiztosnak, inkább olyan volt, mint egy csapdába esett vadállat. Nem szívesen beszélt magáról, és nem érezte jól magát a társaságában. Látszott rajta, hogy legszívesebben kirohanna az ajtón. Csak azért nem teszi meg, mert nem akarja elárulni, hogy a beszélgetésük felzaklatja.

Végignézett a lány hófehér bőrén, megcsodálta vállára omló, fényes, sötétbarna haját és érzéki száját. A lány anyja a betege volt, és tudta, hogy Nora huszonnyolc éves. Mi történhetett vele, hogy ennyire megundorodott a férfiaktól? Az egész városban mindenki tudja a titkát, csak ő nem?

Nora nem egy jégcsap, gondolta, amikor eszébe jutott Trixie megjegyzése. Pedig Rosie is arra célzott, hogy Norát senki sem kaphatja meg. Szerette volna tudni, miért.

Önmagát is meglepte ez az érdeklődés. Az elmúlt két évben az életéből száműzött minden érzelmet. Megfogadta, hogy soha többé nem fog beleszeretni senkibe, most mégis feltámadt az érdeklődése egy nő iránt. Ennek azonban semmi köze az érzelmekhez. Inkább kihívásnak fogta fel… és a hormonok hatásának.

Nora személyisége intellektuális élményt nyújtott neki, ugyanakkor az érzékeit is vonzotta. Milyen csábító kettősség!

– Nincs férjnél – állapította meg a férfi.

A lány letette a villáját, és eltolta magától a tányért.

– Nem hiszem, hogy köze van hozzá. Nem akarok a magánéletemről beszélni.

– Maga is feltett nekem személyes kérdéseket.

– Megkérdeztem, hogy miért ide jött dolgozni.

A férfi előrehajolt, és elmosolyodott.

– Ha jól emlékszem, az életem sötét titkairól faggatott.

– Rendben. Maga úgy döntött, hogy válaszol, én viszont nem fogok.

Elég tüskés lány, gondolta a férfi. Hirtelen elképzelte, hogy Nora megadja magát neki, és mérges fújtatás helyett békésen dorombolni kezd. Ez a gondolat teljesen felizgatta.

– Szeretnék még találkozni magával – bökte ki. – Mi lenne, ha holnap is együtt vacsoráznánk?

A lány úgy nézett rá, mintha az ördög jelent volna meg neki.

– Én nem találkozgatok senkivel. – Megvetéssel ejtette ki a szót.

– Miért nem?

Nora egy darabig némán meredt rá, majd az asztalra dobta a szalvétáját, és az ajtó felé viharzott.

Stephen nézte, ahogy távozik. Úgy tűnik, a barátságtalan Miss Nora Darby sem vágyik állandó kapcsolatra, akárcsak ő, ezért talán jól kijönnének egymással.

Ha Nora nem randevúzik soha, akkor igencsak szűzies életet élhet. A férfi hosszan nézett a távozó lány után. Milyen jól megértenék egymást az ágyban!

Nora nem tudott elaludni, mert a történtek nagyon feldúlták. Mit képzel magáról ez a férfi?

A lány a nappaliban álló heverőre vetette magát, és felsóhajtott. Dr. Remington csak randevút kért tőle, mi ebben a szörnyű? A férfiak ezt szokták tenni.

Lehet, hogy ő azért tetteti magát barátságtalannak, mert fél bevallani, hogy vágyik a férfiak társaságára. Most már senki sem kér tőle randevút, mert tudják, hogy mogorva és elutasító. Olyan nő, akit egy férfi az esküvő előtt hagyott el.

Ráadásul majdnem elfogadta Stephen meghívását. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy igent mond, pedig őrültség lett volna.

Pedig élvezte a közös vacsorát. Mostanában keveset járt el otthonról. Az összes barátnője férjnél van, és nincs idejük ilyesmire.

– Szereznem kell új, egyedülálló barátnőket – határozta el magában. Fogalma sem volt, hol fog ilyen nőket találni, mert Lone Star Canyonban csak a húsz éven aluliak és a hatvanöt évnél idősebbek voltak egyedülállóak. – Ki kell néha mozdulnom otthonról, hogy ne essek hasra egy olyan férfinak, aki „ph”-val írja a nevét, és nem „v”-vel, mint más, normális ember.

Ettől az elhatározástól megnyugodott, és lehunyta a szemét. Annyira fáradtnak érezte magát, hogy nem volt ereje megmozdulni és bemenni a hálószobába. Máshoz lenne inkább kedve…

A férfi keze meleg, sima és erős volt. Nora megremegett az érintésétől. A férfi először a karját, majd a vállát cirógatta. Nora még mindig a heverőn kuporgott, de szinte érezte a férfi forró testét a meztelen bőrén. Ekkor…

Meztelen? Nora megfordult, és észrevette, hogy meztelenül fekszik a heverőn, és már nincs egyedül. Stephen Remington feküdt mellette. Most nem szövetnadrág, elegáns ing és fehér köpeny volt rajta, hanem farmert és kötött pulóvert viselt. Túlöltözött, gondolta a lány kábán.

– Mesélj a múltadról – suttogta a férfi, és megcsókolta a nyakát.

– Nem akarok – nyögte a lány, de a hangja elfúlt a kéjes izgalomtól.

A férfi most maga felé fordította. Nora engedelmeskedett, és eldobta a párnát. Stephen megcsókolta az arcát, az állát, de amikor a lány próbálta megcsókolni, elfordította a fejét. Mielőtt tiltakozhatott volna, a férfi megragadta a mellét. A hüvelyk- és mutatóujja közé vette a mellbimbóját, és olyan szakértelemmel izgatta, hogy a lány felnyögött. Az egész teste lángolt. Nagyon régen nem érintette meg férfi. Hiába, az érzelmi függetlenség önmegtartóztatással jár. Most viszont valósággal elárasztotta a sokáig elfojtott vágy.

A férfi mohón simogatta az egész testét, majd megcsókolta a hasát, és még lejjebb siklott az ajka. A lány úgy helyezkedett, hogy a férfi elérje testének legrejtettebb pontját. Egy pillanatig semmi sem történt, de aztán megérezte a férfi nyelvét. Nora teste megfeszült, egyre följebb repítette a szenvedély, és kétségbeesetten kiáltozta a férfi nevét. Már majdnem elért a csúcsra, amikor a férfi megállt. A lány kinyitotta a szemét, és hitetlenkedve meredt rá.

– Mi a baj? – kérdezte.

– Semmi.

Nora teste valósággal égett a vágytól, és úgy érezte, belehal, ha a férfi nem folytatja, amit elkezdett.

– Kérlek, ne hagyd abba! – lihegte, és szorosan magához ölelte a doktort. – Ne hagyd abba…

Nora felriadt álmából. Még mindig a heverőn kuporgott, és a párnát az öléhez szorította. Zavarodottan pislogott, aztán rájött, hogy az egész csak álom volt. Egy ostoba álom, amely nem jelent semmit.

Az elméje hiába tudta mindezt, a teste akkor is felindult állapotban volt, és szeretkezni akart. Mégpedig Stephen Remingtonnal. Honnan veszi ez a férfi a bátorságot, hogy befészkelje magát az álmaiba, és összezavarja? Hogy merészel ilyeneket művelni vele…?

Felnyögött, mert eszébe jutott, milyen volt a férfi ajkának az érintése a meztelen testén. Megrázta magát. Alig néhány órát töltött el az orvossal, és róla álmodik? Mi történik vele?

Nora megfogadta, hogy végére jár a dolognak. Nem akart egy férfit sem az életében. Még dr. Stephen Remingtont sem.

3. FEJEZET

– Nem számítottam rá, hogy itt látom.

Nora megdermedt az ismerős hang hallatán. Ez annak a férfinak a hangja, akiről már két hete álmodik. Álmában a férfi forró csókokkal árasztja el, és megőrjíti érzéki érintésével. Ezért reggelente kialvatlanul és mérgesen ébred.

Nem vett róla tudomást, inkább a vendégére figyelt, akinek éppen a haját mosta az idősek otthonának fürdőszobájában.

– Ne zavarja, kérem – mondta Mrs. Bailey remegő hangján. – Nora most azzal van elfoglalva, hogy engem gyönyörűvé varázsoljon.

– Semmiképpen sem akarom megzavarni ezt a szent tevékenységet – mondta a férfi. – Csak üdvözölni akartam a kedvenc fodrászomat.

Nora a fehér köpenyes orvosra pillantott.

A férfi úgy nézett rá, mintha sejtené, hogy miket álmodott róla az éjjel.

– Nem vagyok a fodrásza – dohogott a lány, és óvatosan leöblítette a habot Mrs. Bailey hófehér fürtjeiről.

– Szeretnék beszélni magával, mielőtt elmegy – folytatta a férfi.

A lány szerette volna visszautasítani, de végül egy szót sem szólt, csak megvonta a vállát. Nem is nézett oda, amikor az orvos elhagyta a helyiséget.

– Miért nem kedveli dr. Stephent? – kérdezte Mrs. Bailey. – Nagyon kedves. Ráadásul jóképű. – Az idős nő Norára kacsintott, és elmosolyodott.

A lány elhúzta a száját.

– Engem nem érdekel.

– Nora, nem rejtőzhetsz el a férfiak elől egész életedben.

– Miért nem? – A terv idáig jól bevált. Kivéve az erotikus álmokat.

– Mert egy gyönyörű nő vagy, akinek férjhez kéne mennie, és gyerekeket szülnie.

Norának megsajdult a szíve.

– A gyerekek ellen semmi kifogásom nincs – mondta őszintén. – De férjről szó sem lehet.

– A férfiak nem olyan rosszak.

– Én nem kedvelem őket.

Mrs. Bailey kuncogott.

– Nora Darby, egy szép napon találkozol majd egy olyan férfival, aki levesz a lábadról. Akkor mi lesz?

– Hanyatt-homlok elmenekülök.

– Nem. Akkor végre megismered az igazi boldogságot.

Stephen felnézett, és Nora Darbyt pillantotta meg az idősek otthonának rendelőjében. Gyönyörű barna szeme mérgesen villogott, mintha előre sejtené, hogy hamarosan valamilyen sértést kell elviselnie.

Stephen elfojtott egy mosolyt. Noránál szexibb nőt még nem látott. Mintha egyik kamaszkori álmából lépett volna elő. A haját a feje búbján lófarokba kötötte, és Stephen legszívesebben kigombolta volna rövid fehér blúzának gombjait. A farmer csípőszoknya szabadon hagyta a derekát, és hosszú, napbarnított lábán nyűtt cowboycsizmát viselt.

– Mit akar? – kérdezte a lány, és a karját keresztbe fonta a mellén. A mozdulattól az ing még feljebb csúszott, és még többet engedett látni a hasából.

Nora Darby maga a megtestesült kísértés, gondolta a férfi, és csodálkozva vette észre, hogy forróság önti el. Már nagyon régen nem kívánt meg nőt, és azt hitte, hogy az érzékei teljesen eltompultak. Úgy látszik, csupán egy megfelelő partnerre volt szüksége ahhoz, hogy feléledjen benne a vágy.

– Látom, a beszélgetésünk most is magasröptű lesz. De milyen is legyen egy ilyen magas nővel? – kérdezte.

A lány égnek emelte a tekintetét.

– Igen, magas vagyok, száznyolcvan centi. Erről akart beszélni? Különben nincs joga ahhoz, hogy berendeljen ide. Nem vagyok az alkalmazottja.

– Ez nem berendelés – mondta a férfi. – Csak egy kérés.

– Nem mondta, hogy „kérem.”

Sok baj van ezzel a nővel, gondolta a férfi, és elfojtotta a mosolyát. A társaságában újra elevennek érzi magát, és olyan kéjsóvár lesz, mint egy kamasz.

– Kérem – mondta. – Nagyon lekötelezne, ha szánna rám néhány percet az értékes idejéből.

A lány haragosan húzta össze a szemöldökét, és leült egy székre.

– Nem kedvelem magát – jelentette ki, mielőtt a férfi a tárgyra térhetett volna. – Az egész várost sikerült meggyőznie, hogy csodálatos orvos, aki ráadásul kedves és jóképű. Én viszont nem dőlök be magának.

Védekezik, gondolta a férfi, és megörült a felismerésnek. Ez azt jelenti, hogy veszélyben érzi magát. Tehát sikerült közel kerülnie hozzá…

– Köszönöm az elfogulatlan nyíltságát – mondta, és kezét az asztalra tette. – Azokról a hölgyekről szeretnék beszélni magával, akiket itt meg szokott látogatni.

A férfi egyáltalán nem fél tőle, és mintha olvasna a gondolataiban. Miért nem kérte ki magának, hogy nem kedveli? Miért nem magyarázkodott?

– Mi van azokkal a hölgyekkel, akiket meglátogatok? – kérdezte a lány, mintha egy újabb sértést várna. – Azt gondolja, hogy időpocsékolás? Hogy már öregek, és a frizurakészítés meg a körömlakkozás felesleges? – Gyönyörű szemében tűz égett, és telt ajka megvetően lebiggyedt. – Lehet, hogy nekem nincs orvosi diplomám, dr. Remington, de ismerem az embereket. Főleg a nőket, akiknek idős korukban is fontos a külsejük. Ha csinosnak érzik magukat, jobban viselik az öregséggel járó megpróbáltatásokat. Nemcsak frizuráról és körömlakkról van szó, hanem arról, hogy valaki törődik velük. Ezért jövök ide minden héten.

Beszéd közben felgyorsult a lélegzete, és a melle ingerlően hullámzott.

– Semmi oka sincs rá, hogy így felháborodjon – mondta nyugodt hangon a férfi. – Szerintem is nagyon fontos, hogy törődjünk a betegek és az idősek lelkével. Nagyra értékelem az erőfeszítéseit. Sőt, azt szerettem volna javasolni, hogy ha az otthonban valakinek nincs pénze samponra vagy egyéb szépségápolási cikkre, akkor szóljon nekem. Biztos vagyok benne, hogy találunk valamilyen megoldást.

A lány pislogott.

– Értem.

– Jó. Akkor még valamit szeretnék kérni. Ha valakit bánatosnak vagy levertnek talál, szóljon nekem. Nagyon fontosnak tartom, hogy ismerjem a betegeim állapotában bekövetkező változásokat. Főleg itt, az idősek otthonában.

A lány némán hallgatta a férfit, majd megköszörülte a torkát.

– Ezt megtehetem.

A férfi felállt.

– Semmi szellemes visszavágás, semmi maró megjegyzés?

A lány nem nézett a szemébe.

– Most nem.

A férfit erős vágy fogta el, hogy odamenjen hozzá, tenyerébe fogja az arcát, és addig csókolja, amíg mindkettőjüknek eláll a lélegzete. De nem tehette meg. Még nem.

– Kár – mondta nyugodtan. – Talán majd legközelebb.

Néhány nap múlva Nora bekanyarodott a Darby-farm főépülete elé.

Az anyja vacsorára hívta, és közölte vele, hogy mindenképpen számít rá.

Katie autója mellé parkolt le. A nő meg a fia, Shane már több mint egy hónapja a farmon lakott. Katie ideiglenesen költözött be – amíg elkészül az új háza –, de már igazán szedhetné a sátorfáját. Az még jobb lenne, ha Shane-t viszont itt hagyná!

Nora felsietett a lépcsőn.

– Sziasztok! – kiáltotta, és belépett a nappaliba. – Megjöttem!

Többet is akart mondani, de hirtelen elállt a szava. Stephen Remington állt a tűzhely mellett, a kezében egy doboz sört tartott, és úgy viselkedett, mintha otthon lenne. Semmi kétsége nem volt afelől, hogy az anyja össze akarja hozni őket.

A szíve dübörögni kezdett a mellkasában, a lába elgyengült, és az egész testét legalább tíz fokkal forróbbnak érezte. Elég volt egy pillantást vetnie Stephenre, és eszébe jutott minden érzéki álma.

– Szia, Nora! – üdvözölte az anyja, és kitárta felé a karját. – Ma is csodálatosan nézel ki.

Nora megölelte az anyját, majd visszasegítette a székébe.

– Hogy érzed magad?

Néhány hónappal korábban Hattie elesett egy barátnője kerti partiján, ahol részt vett egy lovaglóversenyen. Megműtötték, és fizikoterápiás kezelést is kapott. Nora és Jack csodálta az ötvenes éveit taposó anyjuk életvidám természetét, de ugyanakkor féltették is, mert soha nem tartotta be az orvos utasításait.

– Ragyogóan érzem magam – jelentette ki Hattie mosolyogva. – A hónap végén már lovagolhatok is.

– Lovagolni? Ezt nem mondod komolyan!

Nora biccentett a bátyja felé, aztán a mellette ülő nőre pillantott. Katie Fitzgerald szőke volt, apró termetű, és nagyon csinos. Tizenéves korukban Nora a legtöbb fiúnál sokkal magasabb volt, és ez nagyon zavarta. A tökéletes Katie Fitzgeraldot mindenki szerette, mert okos volt, és szép. Nora még most is esetlennek érezte magát mellette.

– Te helyesled, hogy az anyám lovagol? – kérdezte Nora, mivel Katie fizikoterápiás nővér volt, és az anyját is ő kezelte. Katie elmosolyodott.

– Azt hiszed, hallgat rám? Csak a saját feje után megy.

Nora sóhajtott, és megsimogatta az anyja kezét.

– Azért légy óvatos.

– Engem is megkérhetne, hogy tiltsam el a lovaglástól – szólalt meg Stephen a tűzhely mellett. – Hiszen én vagyok az orvosa.

Nora legszívesebben valami gorombaságot vágott volna a férfi fejéhez, de nem akart gyerekesnek tűnni. Inkább elkerülte Stephen tekintetét, mert attól félt, hogy elárulja a gondolatait, ha beszélgetésbe elegyedik vele. Szerencsére az ablaknál megpillantotta kis barátját, Shane-t. A fiú egy hordozható videójátékkal játszott. Nora odament hozzá, és a válla felett figyelte, hogyan győzi le a szörnyeket. A fiú rámosolygott, és átnyújtotta neki a játékot.

– Meg kell mentenünk a világot? – kérdezte, és leült a földre Shane mellé.

– Igen, de te lány vagy, és nem fog sikerülni.

– Dehogynem! – Nora a párnára dobta a játékot, és csiklandozni kezdte a fiút. – Még mindig azt hiszed, hogy nem fog sikerülni?

Shane kacagott, majd lecsúszott a fotelból, és a lány ölébe ült. Lehet, hogy Norának fenntartásai voltak Katie Fitzgeralddal szemben, de a fiát imádta.

A többi felnőtt a tornádó utáni újjáépítésről beszélgetett. Nora átölelte Shane-t, és körbepillantott a szobában. Emlékezett még arra az időre, amikor a házban minden kopottas volt, és Hattie-nek minden garast a fogához kellett vernie. Az elmúlt néhány év során mindez megváltozott. Jack szakértelme valósággal felvirágoztatta a farmot, és még olajat is találtak a birtokon. Így a Darby család számára eljött a bőség ideje.

A régi házat felújították, és a bútorokat kicserélték. Jack és Hattie mind a hét testvérnek adott a vagyonból. Nora nem költötte el a pénzét, hanem a bankban tartotta, hogy folyamatosan kamatozzon.

A bátyja ekkor jelentőségteljes pillantást vetett Katie-re, és kiment a szobából. Nora sejtette, hogy valami készül. Néhány perc múlva Jack pezsgővel és egy kis üveg almaborral tért vissza.

– Be szeretnénk jelenteni valamit – mondta, és Katie felé nyújtotta a kezét.

Shane megfordult, és Norára mosolygott. Arca csak úgy ragyogott a boldogságtól.

– Összeházasodnak – mondta hangos suttogással.

– Így igaz – erősítette meg Jack. – Összeházasodunk, Shane pedig a fiam lesz.

– Az a legjobb az egészben, hogy kapok egy új házat – tette hozzá Hattie, amíg Stephen megtöltötte a poharakat. Shane almabort kapott.

– Ebben a házban fognak lakni – folytatta az anyja –, én pedig egy szép új házat építek magamnak.

– Nagyon jó ötletnek tűnik – motyogta Nora, és nem tudta, mit gondoljon a dologról.

A bátyja elvesz egy Fitzgeraldot? Ezt nem teheti meg! Aztán felsóhajtott. Dehogynem, ha egyszer boldogok együtt.

Felkászálódott, és felemelt pohárral köszöntötte az ifjú párt. Az ital keserű volt.

– Minden rendben van? – kérdezte Stephen. – Úgy néz ki, mint aki sokkot kapott.

A lánynak most nem volt ereje gorombáskodni, mert még mindig nem dolgozta fel a hírt.

– Jól vagyok – mondta lassan. – Csak meglepődtem, pedig Katie már jó néhány hete a farmon él, és látszik, hogy szerelmesek egymásba.

– Szóval nincs kifogása azellen, hogy a bátyja megnősül?

– Azt akarom, hogy Jack boldog legyen – válaszolta. – Katie nagyon kedves, és tudom, hogy jó felesége lesz. Shane pedig elbűvölő kisfiú.

– De Fitzgerald!

– Nem lehetünk mindnyájan tökéletesek.

Stephen ekkor elmosolyodott. A lány elképzelte, hogy milyen lenne most egy kicsit közelebb lépni hozzá, és a valóságban is érezni bőrének melegét.

A szája kiszáradt ettől a gondolattól, a lába megremegett, és a testét megint elöntötte a forróság.

– Nora!

A lány megfordult, és Katie-t pillantotta meg maga mellett.

– Örülök nektek – mondta gyorsan a nőnek. – Tényleg.

Katie hálásan mosolygott rá.

– Tudom, hogy a családjaink haragban voltak, de én azt szeretném, ha véget vetnénk a viszálynak, és barátok lennénk.

Nora nyelt egyet, és rájött, hogy ő is ezt akarja.

– Ez jól hangzik – motyogta, és megköszörülte a torkát.

– A házról pedig annyit, hogy Jacknek a farmon kell élnie, ezért eladom a házat, amit vettem. – Katie megköszörülte a torkát. – Hattie úgy döntött, hogy új házat szeretne magának. Ragaszkodott hozzá, hogy Jack, Shane és én itt lakjunk. – Katie zavartan szorongatta a poharát. – Tudom, hogy nem tartozom ide, de nem tehetek mást.

Nora megérintette a törékeny nő vállát.

– Ne mentegetőzz. Hozzámész a legidősebb Darby fiúhoz, és ez a ház lesz az otthonod. Mindig ez volt a szokás, Katie.

– Biztos, hogy nincs ellene kifogásod?

– Szeretném, ha te és Jack boldogok lennétek. Komolyan gondolom.

– Jó. – Katie újra mosolygott. – Az esküvőt nemsokára megrendezzük. Nem akarunk nagy felhajtást, csak a barátok és a család vesz részt a szertartáson. Az apám nem biztos, hogy el fog jönni, de a család többi tagja ott lesz.

Nora pontosan tudta, mire gondol jövendőbeli sógornője. David Fitzgerald – Katie bátyja – is ott lesz az esküvőn.

– Nagylány vagyok már – mondta Nora könnyedén. – El tudom viselni Davidet.

Ekkor Jack odahívta magához a menyasszonyát, és Nora felsóhajtott.

– Azt hiszem, nagyon boldogok lesznek.

– Szerintem is.

Nora megfeledkezett a férfiról, aki most egy lépéssel közelebb jött hozzá.

– Szép dolgot tett – mondta a férfi. – Katie nagyon félt, hogy mit szól az eljegyzéshez, és ahhoz, hogy itt fognak lakni.

– Katie boldoggá teszi a bátyámat. Jack pedig nagyszerű férje lesz Katie-nek, és szerető apja Shane-nek.

Stephen hirtelen átölelte a lány vállát. Nora annyira meglepődött, hogy majdnem elejtette a poharát.

– Akkor már csak egy dolgot kell tisztáznunk – mondta a férfi fesztelenül, mintha mindig ilyen bizalmasan szoktak volna beszélgetni. – Ki az a David?

Stephen érezte, hogy Nora megremeg, amikor átöleli. Örült, hogy a lány nem közömbös iránta, mert ő is nagyon sokszor gondolt rá.

Már két éve nem vett észre más nőt, és most teljesen lenyűgözte a mellette álló gyönyörű lány illata. Nora halványsárga nyári ruhája szabadon hagyta a karját. A férfi szerette volna lassan lehúzni a cipzárt. Kezdett életre kelni, és ezt nagyon élvezte. Azt is észrevette már, hogy csak Nora van rá ilyen hatással.

A lány félszegen rámosolygott, és kilépett az öleléséből. Magas sarkú szandáljában majdnem egyforma magasak voltak. Gyönyörű, sötét haját hátul kontyba fogta össze. A szeme tágra nyílt és titokzatos volt, csábító ajkai nedvesen csillogtak.

– Az lesz a legjobb, ha elmesélem magának a történetet, mielőtt valaki mástól tudja meg… David Fitzgerald Katie legidősebb bátyja – mondta, és leült a heverőre. A férfi elhelyezkedett mellette, hogy beszívhassa a lány parfümjének illatát. – A középiskolában járni kezdtünk.

A férfi megdöbbent.

– Maga egy Fitzgeralddal járt?

A kérdés hangosabbra sikerült, mint szerette volna. A szobában mindenki megfordult, és rájuk nézett. Nora elpirult, és talpra ugrott.

– Segítünk megteríteni az asztalt – mondta az anyjának. – Az étkezőben eszünk?

– Igen, drágám. Vedd elő a szép porcelánt.

Nora kivágtatott, Stephen pedig követte. Az étkezőben a lány rátámadt.

– Ezt ne tegye még egyszer! – parancsolt rá. – Nincs szükségem arra, hogy az egész család előtt megalázzanak.

A férfi megadóan emelte fel mindkét kezét.

– Elnézést, csak kicsúszott a számon. Nem akartam a családja előtt zavarba hozni.

Beszéd közben a hüvelykujjával megsimogatta Nora kézfejét. A lány bőre sima volt, és meleg, a szeméből pedig eltűnt a harag.

– Mondja el, mi történt.

Nora elhúzta a kezét, és hátat fordított neki.

– Üljön le – mondta. – Meg kell terítenem.

Egy konyharuhával törölgetni kezdte a téglalap alakú asztalt.

– David és én a középiskolában végig együtt jártunk. A családunk persze nagyon meg volt döbbenve, bár azt hiszem, anyám jobban fogadta a dolgot, mint az ő apja. Amikor David főiskolára ment, mindenki azt hitte, hogy vége lesz, de nem így történt. A huszadik születésnapomon eljegyeztük egymást. Úgy terveztük, hogy hosszú jegyesség lesz, és csak akkor házasodunk össze, amikor David végez a főiskolán. Szerintem mindenki azt hitte, hogy a románcnak addigra úgyis vége lesz.

Nora gyakorlott mozdulatokkal vette elő a tányérokat és az evőeszközöket. Stephen elbűvölve figyelte ringó csípőjét.

– És vége lett? – kérdezte, miközben igyekezett a történetre figyelni.

– Részemről nem. David nevében természetesen nem jelenthetem ki, bár azt hiszem, a cselekedetei önmagukért beszélnek. – A lány most kiegyenesedett, és szembefordult a férfival. – Miután David végzett, kitűztük az esküvő időpontját. A következő tavaszra terveztük a nagy napot. Én akkor már régen befejeztem a fodrásziskolát, és a Bűvös Ollóban dolgoztam. Egy este David apja, Aaron megvárt a fodrászüzlet előtt.

A lány elhallgatott, és megrázkódott, mintha az emlékek még ennyi idő után is fájdalmat okoznának neki.

– Rám támadt. – A lány megmarkolta az előtte lévő széket. – Láttam rajta, hogy legszívesebben megölne. Azt mondta, hogy a fia nem fog elvenni egy Darbyt, és kitagadja Davidet, ha mégis megteszi. Közölte velem, hogy David nem olyan erős, hogy lemondjon értem a családi vagyonról.

Stephen először azt hitte, hogy Nora tréfál. Ilyesmi megeshet a huszonegyedik században?

– Aztán mi történt?

A lány megvonta a vállát.

– Elmeséltem Davidnek, ő persze megígérte, hogy minden rendben lesz, és örökké szeretni fog. Aztán elment.

Nora megigazította a tányérokat.

– Azt hiszem, Aaron küldte el. Ez sosem derült ki. Egyik nap még Lone Star Canyonban volt, a következő napon eltűnt a városból. Eleinte mindennap írt nekem, hogy ne aggódjak, egy farmon dolgozik, de az esküvő előtt még idejében vissza fog jönni. Aztán a levelei egyre ritkábban jöttek.

Nora elhelyezte az asztalon a poharakat. Stephenre mosolygott, a szája sarka kissé remegett.

– Két héttel az esküvő előtt jött vissza, de nem egyedül. Magával hozta a menyasszonyát, aki már két hónapos terhes volt. Maga is találkozni fog Fernnel és a lányokkal Jack és Katie esküvőjén.

Stephen nem tudta, mit mondjon. Nem hitte volna, hogy Norát így becsapták. Eszébe jutott, hogy Nora apja is elhagyta a családját, amikor a lány még csak tizenegy éves volt. Bizony, eddig nem sok jót kapott a férfiaktól. Nem csoda, hogy ilyen barátságtalan velük.

– Nem érdekel, hogy ott lesznek az esküvőn – folytatta a lány. – Már túl vagyok rajta. De nem szeretem, ha az emberek beszélnek rólam.

A férfi érezte, a lány nem akarja, hogy sajnálják. Vajon milyen lenne, ha az életében lett volna egy megbízható férfi, aki nem csapja be, és betartja az ígéreteit?

A fejében megszólalt egy figyelmeztető hang. Ő nem lehet ez a férfi, mert soha többé nem akar szerelmet és elkötelezettséget. Barátok lehetnek, talán szeretők is. Ám ennél többről nem lehet szó.

– Ebben a városban mindenki nagyon tiszteli magát – mondta végül. – Ha sajnálnak valakit, akkor az David.

A lány most már szívből mosolygott rá, és a szeme vidáman csillogott.

– Tudja, mi a legjobb az egész történetben? Kiderült, hogy Fern utálja a farmot és mindazt, ami együtt jár vele.

A vacsora végeztével Stephen kiment Norával a konyhába, hogy segítsen behozni a desszertet. Az idő kellemesen telt, az orvost mindenki családtagként kezelte, és még Nora is majdnem kedves volt hozzá.

Stephen most már tudta az okát a barátságtalan viselkedésének.

A lány otthonosan mozgott a konyhában, és a férfinak eszébe jutott, hogy ezen a farmon nőtt fel. Nehéz volt elképzelnie Norát a gazdaságban. Ehhez túl szép és túl szexi volt.

– Tud lovagolni? – kérdezte hirtelen.

A lány megfordult, és értetlenül nézett rá.

– Hogy jutott ez most az eszébe?

– Csak kíváncsi vagyok.

– Persze hogy tudok. Minden munkát megtanultam gyerekkoromban.

A férfi a konyhapultnak támaszkodott.

– Nem maga az egyetlen, aki abbahagyta a farmerkedést – mondta. – Úgy hallottam, hogy Katie húga, Josie, Kaliforniába költözött.

Nora nagyot sóhajtott, és a szája sarkában szomorú mosoly jelent meg.

– Josie Fitzgerald és én a legjobb barátnők voltunk. Mindketten túl soványak és magasak lettünk, ezért összefogtunk, hogy együtt verjünk meg minden fiút, aki csúfolni merészel minket.

– Tehát ő az egyetlen Fitzgerald, akivel manapság szívesen szóba áll?

Nora lassan megrázta a fejét.

– Nem. Elsodort minket egymástól az élet. Josie Kaliforniába ment főiskolára, én pedig a fodrásziskolába jártam. Valahogy elvesztettük a kapcsolatot. Meghívott az esküvőjére, de nem mentem el. Talán azért, mert nem akartam találkozni Daviddel. – Nora a távolba révedt. – Hallottam, hogy tanár lett, és a házassága később tönkrement. Annyi minden történt az életében, és én nem voltam mellette. Pedig régen elválaszthatatlanok voltunk.

A férfinak hirtelen eszébe jutott valami.

– Josie sérült meg abban a súlyos autóbalesetben?

Nora bólintott.

– Körülbelül egy hónappal ezelőtt. Katie mondta, hogy Josie-nak meg kellett operálni az arcát és az egyik lábát, és még több műtét vár rá.

Stephen tudta, hogy veszélyes dolgot művel, de képtelen volt megállni. Közelebb lépett Norához, és a kezét a karjára tette.

– Lehet, hogy fel kéne vennie vele a kapcsolatot – mondta gyengéden. – Nagyon magányos lehet a kórházban. Biztos örülne, ha meglátogatná.