AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Szomorú napok

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-21-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Szomorú napok

Tartalom

Szomorú napok

Előszó

I. A halálmadár

II. A hóhér családja

III. Gyermekgonosztévő

IV. Isten látogatásai

V. A nem szeretett fiú

VI. Két famózus népnevelő

VII. A vas ember

VIII. A lengyel nő

IX. A mirigy

X. A korifeus

XI. Az első szikra

XII. A tűz között

XIII. A bőrharang

XIV. A halálítélet

XV. Olaj a tengerre

XVI. Jó, hogy az éj fekete

XVII. Az Úr szólott

XVIII. Az előre megásott sírok

Előszó

Az ember jót, rosszat elfelejt.

A természet, az isten ujja minden emberéletet mint egy tanúságokkal teljes könyvet mutat fel, melynek lapjai – a leélt eseményes évek – örök igazság tudományával vannak beírva. De e tudományt még senkinek sem jutott eszébe tanulni. Az ember meghal, sírján összenő a mezők füve, a könyv be van zárva, a sírkő a puszta címlapot mutatja fölötte. Mennyit szenvedett életében, s mennyit vétkezett, hogy e szenvedést megérdemelje, hányszor eltévedt élte útjain, míg sírjára talált, hány átkot, hány áldást vitt magával oda?… A sír néma, nem mondja senkinek. Az emberek elfeledték, nem okultak utána. Pedig minden halott egy-egy elveszett kézirat, melynek ismeretlen tartalma tán senkinek sem fog újra eszébe jutni, s melyet – ha végigtanulna – bölcs lenne az ember.

Néha a természet, az isten irtó keze egész népeknek ad fenyítő tanítást, meglátogatja őket súlyos bal kezével, hogy ébredjenek föl alvó nyugalmaikból, s tanuljanak látni múltat és jövőt, s élni aszerint a jelenben, s hogy el ne felejtsék, vérökkel írja föl a tanítást oly könyvbe, melynek neve temető, s melynek soraiban minden betű egy-egy sírhalom. Az ember sír a csapások alatt, mint megfenyített gyermek, s holnap elfelejti, hogy miért sírt. Emlékében marad ugyan a fájdalom, melynek tövise szívében benntörött, megtanul retteni a polgárhadak vériszonyaitól, a ragálytól, elemek dühétől, a sápadt éhhalál kétségbeesésitől, de azt nem tanulja meg, hogy ezekben isten keze nyilvánít nagyszerű titkokat, miket ha képes volna megérteni, a halál nem lenne halál, és a fájdalom nem lenne fájdalom többé.

Kísértsünk meg egyet e történeti sírhalmok közül fölbontani. Még friss e sír, a koporsó, mely benne rejtve van, még el sem porhadt. Ne féljetek azt fölnyitva látni! Sötét események, a balsors útmutatásai vannak abba lezárva, miket ismerni és el nem feledni üdvös. Tán nem egy szív leend, mely fájni fog, ha a hangját vesztett húrt, melynek szava egykor kétségbeejté, újra megpendítjük, tán nem egy leend, ki megdöbbenve fog ráeszmélni egyes epizódok végigolvastánál: „Ez velem, ez az enyéimmel történt! Én ott voltam. Én borzadva emlékezem reá. Én láttam ezt.” – Annál jobb. Az élő emlékezet fog tenni tanúbizonyságot szavaink igazsága felől, s az előidézett megdöbbenés, a megújult fájdalom üdvös leend.

„1831” van azon év sírkövére írva, melynek eseményit rajzolni készülünk.

Sötét emlékű, fekete ünnepekkel teljes év; ha egy sírkertet végigtekintünk, a fejfákon az év száma van legsűrűbben. Azóta messze haladt az a távol ködeibe, honnét mint bús felleg, mely a napot lenyugtában a láthatárra kísérte, alaktalan homályként gyászlik felénk, minden új év új ködöt hagy előtte, míg ez is a többivel a feledség éjszakájában összefoly.

A világesemények minden nagyobbszerű katasztrófjait meg szokta előre jóslani a természet rendhagyott folyása. Titokteljes jelenetek, félig misztikus babona, félig természetkihágás szimbólumai, mikből az úgy hítt „köznép” ösztönszerű hitgerjedelme vészeket sejt, s azáltal, hogy előre gyanítja a fátumot, elkerülhetlenné teszi annak rettegett beteljesültét. Fényes üstökös csillagok járnak át az égen, mintha egyenes égő kardok kerülgetnék egymást odafenn. Csöndes éjszakákon fegyvercsattogás hallatik a felhőtelen tejút körül, csillagok hullanak sűrűen, sziporkázva; néhol véres eső esik, s égő vasdarabok hullanak alá a légből; a föld növényei elfajulnak, a tiszta búza rozzsá változik, négylábú madarak s fejeiket fonákul elcserélt háziállatok jőnek a világra, természet csodái: kosfejű lovak, a vizekből emberarcú halakat húznak ki, a vándormadarak nyár derekán elhagyják a tájat, fényes délben be lehet a napba nézni, estenként nagy, fekete pillangók jőnek elő ismeretlen rejtekeikből, miknek hátára halálfej van festve, nyáron derek járnak és nehéz kék ködök, télen a nap éget. A házi ebek mély gödröket kaparnak az udvaron, s naplemente után a föld szokatlanul világít, s madarak jelennek meg távol tartományokból, minőket addig senki sem látott.

És a nép ajkain élő hagyomány megjövendöli, hogy mi fog ezekre következni. Éhség, döghalál, vérengző háborúk, vízáradások, lázadó népek vagy földindulás, múlt időkről hozva következést, melyekben hasonló jelek mutatták magukat hasonló esetek előtt.

Ilyenkor a nép mindenkitől fél, s ezért mindent elhisz. Izgatható s kétségbeejtett föllobbanásokra kész, menekülni vágyik félelmei börtönéből, s ha akad korifeusa, ki vakhitből vagy rosszakaratból téveszmék magvait hinti el közötte, azokat tettei evangéliomaul fogadja el, s irtózatos leend, ha a kétségbeesés vérszemével utat tör magának, merre az ámítók pokolfáklyája vezeti.

*

Ilyszerű nyugtalanító előjelenségek közt kezdődött az 1831-dik év tavasza.

Mindenfelől nyomor- és éhínségről beszéltek a terjengő hírek, falvak égtek porrá; apró folyamok áradtak pusztító özönné, egész vidékek lakói jutottak koldusbotra. Fiatal gyermekek kezdtek öngyilkosok lenni, tél végén szokatlan villámcsapások ütöttek le több helyütt, mik magas templomokról verték le a keresztet. Hegyek szakadtak alá az alattok századok óta fekvő falvakra. Éjenként vízbefúlók sírását hallották a tavak és folyamok partjain. A városokban őrült féleszűek jártak az utcákon, vadjóslatokat kiabálva a nép közé. A magasabb körökben, a szalonok és kaszinók gyűlhelyein rejtett, titkolt hírekről kezdtek suttogni, mikről úgy látszék, mintha rejtekben akarták volna tartani a köznép előtt: a köznép is suttogott, piacokon, utcák szegletein, s titokban terjedő idegenkedés kezde támadni urak és szegények között.

A tél vége derült volt. Januárban az ibolya nyílt, a hó elolvadt, a mezők, a vetések zöldülni kezdtek. Februárban a fák rügyei kezdtek fakadni, a pacsirtát lehetett hallani a falvak végein. A nap meleg mosolyára lefoszlott a természet álma. Vidám, derült lett a környék, mint szokott tavasz elején lenni; az a friss, zsenge zöldszín, azok az egynapos életű virágok, a vidám, szökdelő tarka bogarak számtalanjai, az a hízelgő melegű ég fehér fellegeivel s a fehér virágokkal rakott gyümölcsfák, minőknek csak hónapok múlva lett volna itt az ideje.

De a vándormadarak nem jöttek el, s mintha titkos ösztön sugallta volna az embereknek is, hogy e kora tavaszlásnak nincsen mit örülni, hogy ez csak egy közelgő rendkívüli vész előkészülete, melytől visszaborzadtában fölébred téli álma közepén a természet, s megváltoztatja rendes folyását.

Én emlékezem ez időkre, emlékezem a sújtó aggodalomra, mely az arcokról leolvasható volt. Mindenki leverten várta, hogy mi lesz ezeknek vége?

Soha a templomok látogatottabbak, a közmulatóhelyek üresebbek nem voltak, mint akkor.

Március elején virradóra, derült éjszaka után váratlanul sűrű, vastag köd ereszkedett a földre, mely csak délutánra szakadozott fel, végtelen felleg alakjában terülve szét az égen. Estefelé minden madár elhallgatott, a virágok becsukták kelyheiket, a fák levelei lelankadtak. A künn járók fullasztó köhögésről kezdtek panaszkodni, s ez időtől kezdve vetve volt minden természet elleni betegség magva minden fűbe, minden gyümölcsbe, meg volt vesztegetve a folyamok vize, az emberi forró vér, beteg volt maga a levegő is, s az ég elveszté kék zománcát, mintha valami lázas sápadság terült volna szét rajta, s míg olykor legderültebb ég mellett orkáni viharok zaklatták a vidéket, másszor napokig elállt egy és ugyanazon felhőtömeg egyes városok fölött, ott függött feketén, mozdulatlanul, s egy csepp víz nem hullott belőle, és az álló tavak fenékig kiszikkadtak.

I. A halálmadár

Halál! Halál!

Jaj annak, aki született! – Jaj annak, aki meg nem halt! –

Az isten keze nehezül…

Halál! – Halál!

Véres napok, fekete éjszakák jőnek. A pusztulás angyala szárnyra kelt…

Halál! Halál!

Ki nyitja meg száját a halálmadárnak, hogy a nyugodalmas ház ormára ülve jövendőt mondjon a benne lakozónak?

Ki kényszeríti rá, hogy éjnek éjszakáján vijjongva a holdvilág sütötte ablaknak repüljön, s szárnyaival verdesse annak tábláit, s ha hétszer elhajtják, hétszer visszarepüljön ismét, s éjjel látó nagy szemeit kimeresztve, fülébe sikoltsa a félig aluvónak, hogy készüljön az örökkévaló álomra?…

Mi kínozza a láncra kötött ebet, hogy mikor minden alszik, oly hangon, minőn soha nem szólt, elkezdjen üvölteni, mintha láthatlan kísértetre ugatna, ki gazdája küszöbén ki- s bejár, a házat kerülgeti s az ablakokon beleskelődik? – Mit lát, mit érez, mi ösztön gyötri öntudatlan állat-lelkét? Reggelre az udvaron mély gödröt miért kapar; ki számára ásta meg azt; ki tanítá meg rá, hogy valakinek sírra lesz szüksége?

Midőn éjjelenként az alvószobában az asztalok, ágyak, bútorok elkezdenek ropogni, pattogni – ki jár ott? Kinek lépte alatt recsegnek a deszkák? Ereznek-e valamit? Irtóznak-e azon fekete bútortól, melynek neve koporsó?

Él-e minden tárgy, mi az embert körülveszi, s míg kívül oly holtnak, oly léttelennek tetszik, lát-e, tud-e többet, mint maga a mindent fürkésző emberi lélek?

Vagy tán van az emberben is egy alvó ösztön, mely, ha lelke kifordult helyéből, akkor fölébred; ha megőrült, ha eszét elveszté, új világ nyílik meg előtte, s míg a múltakat elfelejti, megtudja a jövőket, míg saját életéről nem eszmél, megérzi az idegen halált?

*

Ki Hétfalu egyetlen hosszú utcáján végigmegy, három házat fog ott észrevenni, melyeknek külseje mutatja, hogy bennök senki sem lakik.

Az első kívül van a falun, egy magas, zöld dombon, mely körül nyugodtan legelész a falu tehéncsordája, s csak olykor hőköl vissza egy-egy tulok, ha legelés közben a fűben elfészkelt fehér csontvázat vagy kitört ökörszarvat talál.

A háznak nincsen teteje, a korom, mit falán végigmosott a sokévi esőszakadás, mutatja, hogy egykor leégett az, s most fehér aszú fűszálak lengedeznek omló párkányzatán.

Ablakaiból a vasak ki vannak feszegetve, küszöbén nagyot nőtt a bógács és tövis. Útnak nyoma sincs felé – talán nem is volt?

Különben a mező körülötte tele van mindennemű illatos virággal.

A másik épület a helység közepén uradalmi kastély. Szomorú, elpusztult hely. Ledúlt kőkerítés falazá el egykor az utcától. Most ennek csak egyes palánkjai állanak fenn, miken az elvadult jázminsövény túlnőtt, kihullatva az útra mérges, piros cseresznyéit.

A kapu csak imígy-amúgy van bálványai közé támasztva; látszik, hogy egykor sarkaiból volt kivetve, s azután röstellték újra helyre tenni.

A ház különben egészen ép, csak ablakai vannak mind téglákkal berakva. Be van falazva minden ajtó, deszkával beszegezve a padlás szelelő ablakai, a tornácra felvezető fehér kőlépcsők fel vannak szedve s a falnak támogatva, mint szinte egy vörös márvány kőpad is a tornác alatt.

A ház elejéről itt-ott lehullt a vakolat, s ott a vörös téglarakás kilátszik; másutt nagy halom kő hever előtte; a hátulja, mely a kertre néz, be van meszelve; látszik, hogy ott is egy vagy több ablakot raktak be, s hogy nyomaik se maradjanak, az egész falat bemeszelték; körüle több gyümölcsfa látszik kitördelve, a többit is esztendőnként háromszor eszi le a hernyó, senki rájuk sem néz, úgy vesznek ki egyenként, sárga rozsdával ellepve.

A harmadik ház egy kicsiny viskó a túlsó falu végén, egy nagy, ormótlan magtár háta mögé rejtőzve, udvara tele labodafűvel, közepén görbe, kankalikos kútágas; két kicsiny ablakában megvakult az ónszegélyes üveg, fonott kaskéményéről lekopott a csapóföld, s egész teteje szép zöld, mint a bársony, a buján tenyésző mohától.

E három házban huszonöt év óta nem lakik senki.

E három ház eseményei iszonyú varázscsomóval vannak összekötve.

Azon kisded viskóban, melynek nádpadlatán most a csuvik költi tojásait, élt ezelőtt huszonöt évvel egy eszelős vénasszony.

Magdolnának hítták.

Rég ideje lehetett már, hogy eszével nem bírt; némelyek azt mondták, hogy úgy született, mások, hogy a padlásról leesett fejtetőre, agyveleje akkor rendült meg. Némelyek szerint az volt tébolyodásának oka, hogy egyetlen leánya hóhérhoz ment nőül. Mások emlékeztek időkre, midőn ez asszony igen gazdag, igen tehetős volt, s egyszerre koldussá lett, s azóta féleszű.

Ez asszony sajátszerű befolyást gyakorolt akkoriban a babonahívő népre.

Valami félelmes, ihletszerű lelkesülés látszott lényegén, ha olykor küszöbét átlépte, melyen belül rendesen szenvtelen, hallgatag szokott lenni.

Ha ilyenkor az utcákon végigment, a kutyák összevonítottak az egész faluban, mint szokták, ha a gyepmestert érzik azon menni. A vele szembejövők félve suhantak el oldala mellett, mert nemegyszer jövendölte meg egyiknek vagy másiknak halála óráját, s volt rá eset, hogy beteljesült az.

A hajadonokon megismeré, hogy ki hordja méltán a pártát, ki nem. A gyermekek arcáról megmondá, hogy ki fiai; s gyakran úgy esett, hogy az egészen más volt, mint akinek nevét viselék. Ezért a leányok és gyermekes asszonyok reszkettek előtte.

Megismerte a szekér előtt a lopott lovat, s megmondta gazdájának: „Ezt loptad, most lopd vissza!”.

Máskor a templomajtóba ült, s mankóját végigfektette a küszöbön, s várta, hogy ki meri azt átlépni. Jaj volt annak, ki a tízparancsolat ellen vétett! Egész nyáron lelte a hideg, marhái elhulltak, vetését felverte a gaz, nyilallások vették elő, vagy a korcsmában verték meg.

Gyakran órákig eljajgatott honn a labodabokrok között; ilyenkor hitte a köznép, hogy valahol a jégeső el fogja verni a határt. S néha hetekig elbolygott, ki tudja hol, ki tudja miért, s azalatt iszonyúan elszaporodott a sáska, szöcskő, földi bolha, tábort járó pókok s más istencsudái a határban, mik, mihelyt megjött, mintha magvok szakadt volna, egy nap alatt eltűntek, kipusztultak.

Egyszer azt hitték, hogy haldokol.

Kifeküdt a kút mellé, s szüntelen itta a vizet. Végre úgy elerőtlenedett, hogy nem bírta kezét megmozdítani.

A mellette elmenők látták, hogy szomjazik, hogy hörg és nem tud meghalni. Ha egy ital hideg vizet adtak volna neki, mindjárt megszabadult volna az élet kínjaitól, de senki sem mert hozzá közelíteni, hogy megitassa.

Azon nap éjjel háromszor ütött le a villám a faluban, s oly felhőszakadás támadt, hogy az utcáról a víz a házakba befolyt.

Másnap az asszonynak semmi baja sem volt; kinn járt összetöpörödve, reszketve, mankójára támaszkodva, mint egyébkor.

Midőn az 1831-dik év tavasza elmúlt, mindenfelől rémséges előjelenetek kezdének jóslani azon nagyszerű csapásról, mely az emberiséget meglátogatandó volt; a népet a természet maga is nyugtalanítá; csillagok hullottak, véres eső esett, halálfejes pillangók repkedtek estenként, farkasok jöttek be a faluba megszelídülve, mint az ebek, s agyon hagyták magukat veretni a házak küszöbei előtt.

Mi fog történni? Senki sem tudá.

Sejtett, félt, érzé a gyászban közelgő jövendőt minden, minden. Az állatok siettek egymással kibékülni; csodálatos volt, mint szűnt meg üldözni egyik állat a másikat.

A fák siettek virágozni, siettek mentül hamarább megérlelni gyümölcseiket. Az egész természet nem tudta, mit tegyen, legkevésbé az ember.

Ez időben, midőn egy igaz szó, egy világos gondolat életet ért, egyetlen prófétája a környéknek egy tébolyodott nő volt, ki lelkének őrült, kínos ihlettségében gyakran vaktában oly dolgokat mondott, mikre a jövendő igazság pecsétét nyomta rá, leggyakrabban százértelmű jóslatokat, miket ahány ember, annyifelé magyarázhatott, s mik, bármi történt, a jövendő titkait rejtélyül hordák magukban.

Midőn a nyár jött irtózatos meleg napjaival, a nő őrültsége a dühig látszott fokozódni; egész éjeken át sikoltozva járt-kelt a faluban, a kutyák kibújtak elé a kapuk alatt, s ő melléjük ült, átölelte fejüket, s úgy üvöltöttek együtt irtózatos, undok páréneket. Azután bement a házakba, sírva, nyöszörögve kért egy pohár vizet, megmosta kezeit, szemeit. Egyik helyütt azt mondta: „Miért nem füstölitek ki a szobát, nagy benne a halottszag?” Másutt imádságos könyvet kért, s a haldokló imádságát behajtotta benne. Vagy a másvilágra izent fennjáró, ép, egészséges emberektől. Kérte őket, hogy el ne felejtsék izenetét.

– Készíttess egy keresztet magadnak!

Ez volt legsűrűbben intő szava.

Jaj volt a családnak, melynek ablakán ezt kiáltá be:

– Készíttess két keresztet!

– Három keresztet!

– Magadnak, feleségednek, minden fiadnak, minden leányodnak egyet!

A nép kétségbeesés várakozásában élt; futott volna, ha lehetett volna hova.

S mit tettek ekkor a bölcsek, az írástudók, kik jól tudták előre a közelgő halálveszélyt, mert olvasták tetteit, látták lerajzolt arcát, tudták, hányat lép egy nap, merre jő, kiket bánt leginkább; mit tettek, hogy a népet megnyugtassák aggodalmai közt, s bizalmat öntsenek belé isten irgalmába?

Külön temetőt árkoltattak ki azok számára, kik ez év folytán rakásra fognak halni.

II. A hóhér családja

Milyen lehet egy hóhér háza belül?

Milyen lehet egy hóhér szíve belül?

Tudja-e őt szeretni valaki; azon szomorú embert, kinek keze arra van elátkozva, hogy gyilkoljon, bárha szíve a haláltól visszaborzadoz is?

Láthatja-e őt mosolyogni valaki? Látta-e mosolyogni valaki az élő halált? Azon arc, mely annyiszor nézett szembe a haldokló kínvonagló tekintetével, kit talán szánt, talán szeretett, s kit meg kellett ölnie, mert a törvény úgy parancsolá. Nem fagyott-e meg, nem maradt-e örökké mereven, mintha szüntelen véres főket s vértelen arcokat látna maga előtt?

Van-e, ki őt, a bűnök büntetését örömest lássa maga mellett ülni; ki eléje menjen, ha jő, utána nézzen, ha távozik? Van-e, ki azon kezet meg tudja csókolni, mely mindig halált adott, kegyelmet soha, mely mindig átkozva, soha áldva nem volt?

Van-e, ki azon szomorú házat meg tudja vele osztani, mely az emberek lakaitól messze száműzetve, kitagadva a társaságból, világ ijesztésére épült?

Körüle magas kőfal, kapuja szegekkel kiverve, előtte elcsenevészett ákászfák.

Még az élőfa sem szereti közellétét.

Ablakai nem látszanak a kerítéstől. Tetején néha mintha fekete zászló lebbenne meg. Egy-egy fekete holló az, mely a háztetőre szállott. Semmi állat sem szereti őt. A kutyák utánavonítanak, a tulkok bőgve futnak el előle, csak a hollók ismerik meg benne gazdájukat. Ezek az ő madarai.

Késő este volt, a nap rég lenyugodott; kilenc, tíz óra felé lehetett az idő, s mégis szokatlanul világos vala az ég. Mindenünnét visszaverődő visszfény kínzá az ember szemeit; nem látszott felhő, sem csillag az égen, hanem valami tartós, homályos sárgaság fogta be az egészet, mint egy világító köd, mintha az éjszaka rendes, szürke öltönye helyett most sárgát kezdene magára venni. Ha olykor hallatszának hangok, úgy tetszék, mintha azok is végtelen távolból jőnének, tompán, enyészetesen…

A közel látkörön Hétfalu hegyes tornyai voltak kivehetők; fekete csúcsaik éles ellentétül rajzolák magukat a láthatár egére. Puszta, elhagyott volt a vidék. Máskor nyári estéken a hazatérő földmíves nép vidám csoportjait látni, amint napi munkáik végezte után tikkadtan sietnek falvaik felé. Az estharang szava hallik mindenfelől, a mezőkön jókedvű pórleányok édes-bús danái hangzanak, s a hazatérő nyájak aprózott kolomphangja és a gazdáik elé ugató ebek örömcsaholása… Most néma minden, a szántóföldek nagy része ugaron maradt, fölverve soha nem látott tövisek- és gyomoktól; másutt le van kaszálva a felgyomosodott zöld búzavetés. A zárvonalak miatt minden közlekedés megszűnt; az országút kétfelől szélesen begyöpösödött, az emberek kendőt tartanak szájuk elé, s nem mernek lélegzeni, s a harangok nyelvét előre kiszedték – minden falu végén ott áll körülárkolva egy jó darab négyszegű föld, benne imitt-amott jókora sírok előre megásva.

– E kietlen magányban hirtelen vad, ijedős kutyaordítás hangzik végig, melyre a távol falubeli ebek kezdenek felelgetni. A hóhér házának ajtaján két férfi zörgeti a kilincset, s benn a láncos eb ordít az idegen szagra.

– Ki az? – kérdi belülről egy éktelenül idétlen rekedt hang, csitítva a nagy ebet, mely szaglászva dugta ki orrát az ajtó és az eresz között, melyen egyszer-másszor lyukat harapdált.

– Nyisd ki, Mekipiros, ne kiabálj! – válaszol az egyik jövevény, nyugtalanul öklözve befelé az aj tót. – Nem szükség kicsuknod, aki jön; ha nyitva hagynád, sem tévedne be más, mint édes körösztapád az ördög, meg magam, la.

Ez ismerős hangra megszűnt ordítni a komondor, s amint kinyílt az ajtó, vígan kiszökött, s a jövevény nyakába ugrált, nyüzsögve, vinnyogva.

– Vidd a tatárba ezt a piszkos medvefókát, Mekipiros! Még lecsókolja az orrom.

A megszólított sajátságos csudája volt a természetnek. Egy egészen női ruhába öltözött, zömök alak a legdurvább férfiarculattal, gömbölyű vastag fej, kurta, bozontos, fésületlen hajjal, széles, vastag száj, tömpe butyok orr, kiülő homlok, mély, durva ráncokkal, vastag tüskés szemöldök, s a cserepes bőrű arc egyik felén idétlen szöszös barkó.

Ez az emberi állat női ruhát viselt – a jövevényt látva megkapta nagy csontos kezeivel a borjú nagyságú, vihogó ebet örvénél fogva, s hanyatt rántotta azt, s aközben éktelenül vigyorgott, röhögött minden ok nélkül.

Nő-e ez, kit a természet így tett csúffá, vagy nem az, s ő akarja csúffá tenni a természetet?

– Na, lépj be te is, ne nézz ott a semmibe – szólt a jövevény, visszafordulva társához, ki mélán elbámulva állt ott a küszöbben, talpig egy nagy szűrbe bújva, fejében széles karimás kalappal.

A kutya a konyhaajtóig kísérte a betérőket, az utóbb menőnek sarkába szaglálva, mialatt Mekipiros vigyorogva kapaszkodott az örvébe; orra alatt vérrel vagy szederlével rémséges bajusz volt neki mázolva, mit ő szörnyű öntetszéssel iparkodott észrevetetni.

– Itthon a gazda meg az asszony, Mekipiros? – kérdé az elsőbbik jövevény.

– A gazda énekel, a gazdasszony meg táncol – felelé a félember állatian röhögve.

– Mondd meg nekik, hogy megjöttünk; no, eredj, szaladj! – s ezzel hátba ütötte és oldalba rúgta a monstrumot, ki egy ideig vigyorogva nézett rá, mintha azt várná, hogy még egyszer hátba üsse, azután ügyetlenül, vihogva beugrott a konyhaajtón.

A két jövevény azalatt künn maradt az udvaron.

Az egyik talpig zsíros bőrbe öltözött, magas, szőke legény volt, elmosott, gömbölyű vonásokkal, ajkaiban sok megszokott nyugalom, tengerszínű szemeiben hideg egykedvűség volt festve. Az egész arcon feltűnő volt az a hallgatózó, kémkedő természet, mely kívül dőreséget, szórakozottságot iparkodik mutatni, míg minden kiejtett szóra fülel, mint az a kígyó, mely ha megfogatik, holtnak tetteti, megmerevíti magát, s inkább kettétörik, mintsem megmozdulna.

A másik fiatal, sápadt arcú férfi, vonásai végtelen csüggetegség által lehangolva, kis fekete bajuszának szálai mind a szájába folynak, kalapja egészen lehúzva a szemére. Látszik rajta, hogy lelke és teste nem bujdosnak egy úton.

Ott álltak a bakó udvarában. Valami megragadó ellentét volt ez udvar tekintete azon kietlen eszmével, mely egy bakó nevével van összekötve. Szép zöld pázsit teríté be az egész udvart, a falak mellett fügefák, őszibarackrostélyok terültek, a tér hátulján szép szőlőlugas, a pázsitból szív alakúra kivágott virágágyak, tele gazdag ibolyabokrokkal s a legsajátosabb erdei virágok minden nemeivel; odább dinnyefészkek szétfutó indákkal, piros ribiszkebokrok, egy-egy szomorúfűz, amott sárgarózsabokor, ezerszínű, teljes pipacsfejek s a pázsiton futó, piros szemű, fehér házinyulak…

Mily fájdalmas gúny!

A szem piros virágokat lát, zöld pázsitos udvart, futó dinnyeindát, ingó pipacsfőket, szomorúfűzfákat, sárga virágokat, kis, fehér nyulakat.

A lélek ezalatt lát véres kínpadot, jéghideg vasakat s lobogó kötelet; lát lehullott, véres főket, szomorú bitófát, sápadt, holt arcokat, fekete hollókat…

Hisz itt a hóhér lakik.

– Bejöhettek! – kiálta belülről egy erős, átható csengésű, női hang, s egyszersmind Mekipiros lódult ki az ajtón, nagy, bozontos fejével előrerohanva. Látszék, mintha belülről hatalmas tenyér adott volna fejének tetemes mozzanatot.

A bőrködmenes erre beterelé maga előtt szomorú társát, s a hóhér háza becsukódott utánuk.

A konyhába léptek. Semmivel sem különbözött az más ember tűzhelyétől; az edények ragyogtak a tisztaságtól, rendben volt minden, a tűz vígan égett a kémény alatt, s mégis – mégis a gondolat szünetlen talált minden tárgyon valamit, mi borzasztó eseményekre emlékezteté.

Az a bárd, mely a tűzhely előtt egy tőkébe van vágva…

Két év előtt a hóhér egy apagyilkost fejezett le… Talán éppen e bárd…

Az a kötél, mely a vederre van kötve… az a görbe vas, mely a tűzben izzóvá vörösült… az a nehéz lánc, mely a kéményből alálóg… Ki tudja, minő átkos, iszonyatos esemény tanúi lehettek valaha…? Talán semmié, talán nagyon is egyszerű céljuk volt eleitől fogva.

De itt a hóhér lakik.

A falon itt-ott sötét foltok vannak… Mik azok? Talán vér? A szem nem bír letévedni rólok, szüntelen visszabotlik rájok, s a lélek nem bír e gondolatra jőni, hogy az állatvér is lehet, a leghitványabb hizlalt állat vére, mit az ember megöl, hogy megegye…

Hisz itt a hóhér lakik.

A tűzhelynél egy nő sütött, főzött; magas, ideges természetű némber, izmos karjainak, domború keblének, piros, sugárzó arcának s égő szemeinek vad, boszorkányi tekintetet adott a lobogó tűz; szép fekete haja nagy kontyba volt csavarva feje hátulján, vastag szemöldei szinte összeértek, s dagadó, piros ajka felett barnult a férfias pehely.

– Üljetek le! – kiálta erős, dörgő hangon az érkezteknek. – Megéheztetek, ugye. Mindjárt. Ott az asztal. – S tovább főzött, és rakta a tüzet, hogy a kéményig lobogott, pokolbeli színt adva piros arcának.

Ez volt a hóhér felesége.

A csüggeteg ifjú öntudatlanul leült az asztal mellé, a másik odament a tűzhely mellé, s elkezde suttogni az asszonnyal, mialatt sűrűen mutogattak az asztal mellett ülőre.

A férfi suttogását nem lehete hallani, de az asszonynak csaknem minden szavát érteni lehete, ki a legnagyobb erőtetéssel sem bírta erős, dörgő hangját annyira lágyítani, hogy suttogássá válj ék.

– Ismerem – mondá –, majd megszoktassuk itt… Senki sem fogja keresni… Elmenni? Nincs mód reá…

Azután egy tál tarhonyás húst tett a jövevények elé. Az egyik szomorúan, nyámmogva evett belőle, a másik mohón látott hozzá, s aközben hol hátra beszélt, hol társát kínálta, hol a kutyának hányt csontokat, s azután oldalba rúgta, ha elkapá.

– Nem beszélhetni az öreggel? – kérdé a nőtől.

– Hagyjátok most abba, az öreget megint az ördögök gyötrik, nem halljátok, hogy énekel? Úgy énekel, mint akármelyik tót diák Luca napján.

És valóban a legtávolabb szobából mély, zúgó hangon zendültek át az ének szavai töredelmes, fájdalmas reszketegséggel:

Uram, bűneink soksága,
Undoksága
Érdemli haragodat.
Méltók vagyunk, hogy ellenünk
Szent Istenünk
Felemeld ostorodat. –

Oly bús, oly szívfacsaró volt a bűnbánat, mit e férfias, harangszerűen zúgó hangok kifejeztek! Zsoltári ének egy hóhér házában!

A csüggeteg ifjú zavartan rezzent fel e hangokra. Végigfutott egypárszor homlokán kezével, mintha eszméletet akarna lelkében költeni, összefüggést találni annyi zavart, kietlen esemény között, azután lassanként ismét visszasüllyedt elébbi méla csüggetegségébe.

Kis idő múlva azonban újra hallaték ugyanazon ének, de nem az elébbi harangzúgású férfihangon; mennytiszta gyermeki hang kezde énekelni, bűbájosan, csengve, mint az üvegharmonika hangja:

De tudjuk, hogy ki megvallja
És átallja
Bűneit, s hozzád megtér,
Azt nem űzöd el előled,
Sőt tetőled
Bűnbocsánatot az nyér.

Angyalok nem énekelhetnek szebben a mennyországban, mint minő e szózat zenéje volt! Ki lehet ő? Bűnbocsánatot hirdető angyal egy hóhér házában?

– Hát ezt a leányt még mindig üveg alatt tartja a vén fojtogató?

– Szentet akar belőle nevelni, mintha azzal is engemet akarna bosszantani, tudja, hogy sohasem szívelhettem semmit, ami szent.

– Az öreg, úgy látszik, hogy tökéletesen megbolondult.

– Ördögök vannak vele; a múlt héten három legény szökött meg tőle, mert nem állhatta a kegyességit tovább; ebéd előtt fél óráig olvasott nekik mindig a bibliából, s ha valamelyik nevetni talált, kidobta az ajtón, mint egy kölyökkutyát; képzelheted, milyen szép lehet egy hóhér, ki a másvilágról prédikál, s ököllel hirdeti az isten igéit.

– Talán már Mekipiros is tanult tőle valami imádságot?

– Hahaha! Hívd csak be! Te medvebocs! Mekipiros!

Mekipiros bejött.

– Gyere ide, hadd ütlek pofon. Nesze. Mégis vigyorogsz? Nesze, még egy. Sírsz mindjárt! Csinálj savanyú képet. Úgy. Tedd össze a kezed. Hunyd be a szemedet.

– Mármost kezdd rá.

A monstrum elkezdte mondani az imádságot. Az ember azt várta volna, hogy érthetlenül fogja azt eldarálni. Nem. Érthető, komoly hangon mondta végig, szemei hunyva maradtak, arca emberi alakot kezde elsajátítani, s szemeiből azon igéknél, melyek a bűnök kölcsönös bocsánatát hirdetik, két nehéz könnycsepp gördült elő, s végigfolyott ráncos, durva arcán.

– Hahaha! – kacagott a hóhérnő, s homlokon ütötte tenyérrel az imádkozót. – Hát a „kedves egészségére kívánom” hol maradt?

Mint lecsapó villám visszhangzó dörgése, szólalt meg ez embertelen gúnykacaj közepett a mellékszobából reszkettető hangon a dicséret verse.

A villámos ében ki mennydörög ott fent?
A földnek reszkető ingása kit jelent?…

Az üstből kifutó forró víz egy percre eloltá a tüzet, minden sötétben maradt, minden megnémult, midőn hirtelen kicsapta a szél a félig betett ajtót, s a döbbenés némulatában hangok hallatszának, minők a halálmadár sikoltása, vagy mintha futó őrült vijjongna, önlelke elől szaladva.

– Halál! – Véres halál! – Irtózatos halál!

Az utolsó hangok már a messze távolban vesztek el. A láncos eb rémülten vonított utána.

S midőn a meggyújtott kéngyertya némi világot derített a sötétben, három alak látszott térdre nyomva az ijedelemtől. A két hóhérlegény és a monstrum. A dacos, kevély nő megvetően fordult az egyik legényhez, s büszkén nézett le rá.

– Hát még te is?!

– Nem hallád – rebegé ez – a halálmadárt?…

– Mit félsz tőle? Hisz anyám az, a félbolond.

Éjente a padláson hálnak a hóhérlegények. Maga a bakó az udvarra nyíló szobában. Mekipiros pedig kinn az akolban a láncos kutya mellett.

Minden elcsendesült. Künn elállt a szél, falevél sem mozdult, az alvó sóhajtását meg lehete hallani.

Ilyenkor a legkisebb hang oly csodálatos félelemmel tölti el az álmatlanul virrasztót. Majd mintha az ágy alatt elrejtett ember fészkelődnék – vagy mintha a kilincset fordítná valaki – vagy az ajtót zörrenti meg a szél, mintha valaki rázná kívülről – kopognak, suttognak az ember körül – éjjeli bogarak valahol papirosra akadnak, s úgy megzörögnek vele, mintha írna valaki a sötétben; – künn az utcán az emberek futnak, halkan dörmögve egymás közt. A tornyok sorba háromnegyedet ütnek; nem tudni, hányra. Az idő irtózatos hosszú, az éjszaka mélységes fekete.

Szénából vetett ágyon, durva takaró alatt egymás mellett alszik a két hóhérlegény. – Alszanak-e igazán? – Lehet-e ilyen helyen alunni? Szemeik hunyva vannak. Nem, az egyik nem alszik. Amint észreveszi, hogy társa nem mozdul, lassan félre hajtja magáról a takarót, s négykézláb a padlás belsejére lopózik, ott lehasal, a gerendák közti hasadékon lenéz. Azután felkel, lábhegyen a kémény mellé suhan, a deszkafalon háromszor kopogtat, azután lemászik a hágcsón a padlásról, a hágcsót a nyílásról elveszi, s füttyent a kutyának, az előjön; hallani, amint láncos örvét megrázza nyakán, s morogva, nyüzsögve a padlásajtó előtt lefekszik.

A másik legény pedig félig nyitott szemekkel amannak minden mozdulatát ügyelve kísérte. Ha feléje fordult, úgy tett, mintha alunnék, de mihelyt elvette róla tekintetét, felnyitá szemeit, és utánanézett.

Amint az utósó nesz elhallgatott, felszökött emez is álmatlan fekhelyéről, s a padlás belsején felkereste azon nyílást, hol társa lenézett. Könnyű volt rátalálnia, alulról lámpavilág tört keresztül a gerendázat hasadékán, mely a bakó szobájából jött.

Óvatosan hajlott oda, és lenézett a keskeny nyíláson.

Szigorún bútorozott szobát látott maga előtt. A fal mellett fekete szekrény állt, hármas lakattal bezárva, a szoba közepén keményfa asztal, két ágy egymás végiben, egy nagy és egy kicsiny, s két kartalan, háromlábú szék, az ablakban nehány elviselt könyv, az ágy felett nehéz, rezes puska. A halavány fényű lámpa az asztalra volt téve. Mellette egy gyermek olvasott a bibliából. A gyermek lábainál egy férfi feküdt, arccal a földre borulva.

Egy roppant termetű férfi, egy óriás, amint nagy, bozontos, szürke hajjal fedett fejét egy gyermek lábaihoz fekteti, kinek szépségén megáll a szem, fogva marad a lélek.

Egy kedves kis szőke fejű angyal – tizenkét-tizenhárom éves – haja csaknem ezüstszőke, mint az árvalányhaj, mint a holdvilágsugár – arca mennyeien fehér, mosolygása, mint angyalé – a fehér arc mosolygása oly túlvilági, mintha nem is öröm, nem is jókedv volna az, mi benne festve van, hanem valami magasabb érzemény, melyet ismerni még nem eléggé tiszta az emberi szív. Tán a buzgó hívő előtt jelenhet meg ily kép, midőn lelkét testéből kisírva, láthatlan védszentjéhez felzokog, s az egy mámoros ihlettség percében megjelen előtte, oly alakban, minőnek ember nem képzelé, és lemosolyog reá, mintha mondaná „Győztél az égen!”.

A vénember ott fekszik a földön, ujjaival hajába markolva, s nedves marad a föld, hová arcát lefekteté.

Az árvalyányhajú gyermek pedig tiszta, mézédes hangon olvas a szent könyvből bűnbocsátó hangokat, kis kezével olykor a lapokat fordítja, s szelíd szemeivel áhítattal tekint fel, midőn az isten neve fordul elő.

– Imádkozzál, imádkozzál, én angyalom! Az isten meghallgatja a te szavaidat. Óh, a te apád oly bűnös, oly bűnös!

A gyermek leszállt hozzá, és megcsókolá ősz fejét, és tovább olvasott.

A vénember sírt keservesen.

– Óh, a te apád kezei oly véresek! Ki mossa le azokat? Annyi embert megölni, ki engem sohasem bántott, ki nekem semmit nem vétett. Hogy féltek a haláltól, milyen szomorúak voltak, hogy várták a kegyelmet, mint nézték, hogy nem jön-e az a fehér zászló! Óh, mint kértek, mint csókolták kezeimet, hogy még csak egy pillanatig ne, … hiszen az élet olyan szép. És énnekem meg kellett őket ölnöm. Meggyilkoltam – mert a törvény parancsolá.

A vénember mély, keserű hörgésbe fojtá el sóhaját.

– Ki fog felelni majd helyettem, ha isten kérdeni fogja mennydörgő szavával: „Ki merte az én műveimet elrontani? Ki merte a halált osztani énkívülem?” Ki fog felelni, ki fog kimenteni engem, midőn bíráim is oly halvány, hideg alakok lesznek, mint azon eszköz, ki kezökben halál és ember félelme volt? – S ha van találkozás ott fenn, vagy tán – ott alant, hóhér és kivégzett egy asztalhoz ülnek! Óh, e véres lelkek, mik fej nélkül járnak a másvilágon! Óh, irtózatos, irtózatos! Embert fejétől elválasztani… S hátha ártatlan volt, hátha vére felkiált az égre, hátha tévedt a bíró… Hatalmas mennybéli atyám!…

Az ősz óriás iszonyú kínlódással fetrengve hanyatt fordult, s ökleivel veré mellét. Ekkor meglátszék arca. Vihardúlta, kemény arc volt az, megbarnítva sok év napjától, szakállában egy-egy csomó megőszült, szemöldei feketék voltak. Alakjából egészen ki volt véve, minden izma vonaglott, reszketett.

A kislyán leszállt hozzá, s kérlelve simogatá verítékes homlokát, ölébe vette nehéz fejét, s nem látszott félni tőle, pedig oly irtóztató volt. – Mint egy elkárhozott – a síron innen.

A vénember összecsókolá a gyermek kezeit, lábait, s félénken, gyöngéden átölelve nagy, ideges, reszkető kezével, odabútt hozzá, arcát ölébe rejté, s suttogva, meg-megszaggatva, fojtottan beszélt, mintha az iszonyú szavak alatt kiszakadna nagy melléből a lélegzet.

– Lásd, kisleányom – egyszer a bírák egy fiatal gyermeket halálra ítéltek. – Én istenem, még szakáll sem volt arcán – olyan fiatal volt. Három napig ült a siralomházban; minden ember siratta, aki látta – ezen fiatalembert azzal vádolták, hogy apját megölte. Nem tagadhatta, ott aludt a szobában, s a kés az ő véres ágyába volt elrejtve. – Hiába mondá, hogy ártatlan, hiába hítta az istent tanúbizonyságul – meg kelle halnia. – Mely nap lefejezték, a kocsi mellett, mely őt a vesztőhelyre vitte, két asszony futott sírva-ríva, fekete gyászruhában. Egyik az édesanyja volt, a másik édestestvére. Hiába sikolták, hogy ártatlan ő, hogy nem szabad meghalnia, s ha vétkes volna is, megbocsátanák neki azt a gyászruhát, hiszen csak ők az árvák, ők vesztettek mindent! Hasztalan, meg kellett halnia. Mikor leült elém a halálos székre, letevé ruháját, még akkor is felém fordult, és azt mondá: „Fáj, hogy meg kell halnom, mert ártatlan vagyok”. Bekötém szemeit. De kezem reszketett, mikor hozzávágtam, s a kezemre feccsent vér égetett, mint a tűz… Óh, gyermekem, e vér ártatlan volt. Egy év előtt egy országos zsiványt végeztem ki; mikor a hágcsóra léptem vele, nevetve hozzám fordult, azt mondva: „Ezen a helyen kend egy szép, fiatal gyermeket fejetlenített meg, kit apagyilkolásért elítéltek; annak az apját is én gyilkoltam meg, s a kést ágyába rejtém el. Kössen fel hamar”… Óh, leányom, te fehér angyal – könyörögj istennek, hogy e szavakat hagyja elfelednem. – Hisz én nem vagyok oka e vérnek.