A Csend Alatt

Tanzy U. Pertkins

Tanzy U. Pertkins

A csend alatt

Játsszunk egyet:

Tételezzük fel, hogy ez csak egy történet. Hogy a szereplők nem léteznek, a helyszínek nem ismerősek, és minden, amit olvasol, csupán a képzelet szüleménye.

Tételezzük fel.

Ha mégis ráismersz valamire – vagy valakire – az nem a véletlen műve. Lehet, hogy több közöd van hozzá, mint szeretnéd.

De te csak olvass tovább.

Most már ne futamodj meg.

A napló

Ádám

Nem kerestem semmit. Csak vártam rá. Az eső elcsendesedett odakint, a lakásban pedig az ismerős nyugalom terjengett – a megszokott illat, a könyvek a polcon, a kávéspohár az asztalon. Minden ugyanaz volt, mint mindig. Mégis valami más bujkált a levegőben.

A hálószobában, a komód aljánál egy dobozra lettem figyelmes. Nem volt eldugva igazán – egyszerűen csak félre volt tolva, mintha nem számítana. Mint valami, amit régen le akart zárni, de még nem tudta elengedni. A tetején megült a por. Ahogy letöröltem, megjelent alatta egy egyszerű, fekete bőr könyvecske, rajta számzár.

Elmosolyodtam. Egy ilyen dobozban rejtőző kis könyv – számzárral –, mit is rejthet? Napló? Jegyzetek? Régi gondolatok? Talán csak emlékek. Fel sem merült bennem, hogy bármit ki akarnék nyitni. De a kezem mégis ott maradt a záron.

Három szám.
Csak úgy, próbaképp, beütöttem a dátumot. A mi napunkat.
Az első mosoly.
A nap, amikor megismerkedtünk.

A zár kattanva oldott.
Megmerevedtem. Nem számítottam rá. Nem is akartam igazán tudni, mit rejteget. Mégis… egy kis rész bennem úgy érezte, talán itt választ találok valamire. Valamire, amit eddig nem kérdeztem meg. Vagy nem mertem.

Ahogy fellapoztam a naplót, nem virágos, szelíd sorokat találtam. Nem régi emlékeket vagy múltbéli szerelmek finom lenyomatait. Hanem valami egészen mást.

Történeteket. Vágyakat. Jeleneteket. Egy olyan nő hangját, akit csak részleteiben ismertem.

Vad volt, néha kegyetlen, máskor gyengéd – de minden szava őszinte.

És ahogy a lapokat olvastam, egyre nehezebb volt eldönteni:
Vajon ez az a nő, akit szeretek most is, vagy csak eddig nem tudtam, kit is szeretek valójában?

Este volt már, tíz óra is elmúlhatott.

A belvárosi éjszakában a sűrűn záporozó eső elől menekültek az emberek, valami száraz hely reményében. A forgatagban egy férfi és egy nő állt csak, mélyen egymás szemébe nézve, az esőcseppeken felvillanó ezernyi apró szikrázó jelenésekkel mit sem törődve. Nem szúrtak szemet senkinek, mindig akadtak olyanok, kik az időjárás viszontagságaival mit sem törődve egymásba tudtak feledkezni.

Pedig ha figyeltek volna… Látható volt a férfi jégkék szemeivel erős kontrasztot alkotó, már-már barátságosnak, melegnek tetsző mosolya. Az a fajta mosoly, melytől a nő hátán apró villámokként cikázott át a vágy, az izgalom, mely a gerinccsatornáján végigfutva megremegtette egész testét. Az a nézés, mely egy pillanattal korábban még szívét melengette, már parancsolóvá, mondhatni hideggé vált.

– Térdelj le!

A nő arcán gonoszkás mosoly táncolt, s bár teljesíteni akarta az utasítást, kíváncsi volt mennyit enged a férfi.

– De hát esik…

A férfi nem mozdult, csak állt és várt. Alakja ott magasodott a nő előtt, egész lényéből sugárzott, hogy bármilyen kifogás felesleges, úgyis az történik, amit ő akar. Tudta, a mindig dacoló természet alatt ott a vágy, hogy behódoljon, de azt akarta, ezt magától tegye meg, ő csak a lehetőséget teremtette meg hozzá.

A nő belső harcot vívott. Ezt akarta. Meg akarta tenni, sokszor megtette már. Most mégis más. Most nem ő irányít. A férfi azt várja, harc nélkül behódoljon. Pedig mennyivel egyszerűbb lenne, ha a hajába markolva térdre rántaná. A nézéséből kitűnik, szinte már esdekel ezért. De nem. A férfi csak áll, és vár.

Nem kellene ilyen nehéznek lennie. Szereti őt, tiszteli, felnéz rá és bízik benne. Úgy érezte sokáig hezitál. Úgy érezte elszúrta és a férfi csalódik benne. Mikor már épp elfordult volna tőle, a nő vett egy nagy levegőt, s nejlonba burkolt térdei a nedves aszfalthoz értek.

Nem volt dátum.

Csak a sorok. Egy jelenet, ami túl élénk volt ahhoz, hogy fikció legyen, és túl bensőséges, túl mocskosan szép ahhoz, hogy könnyen értelmet nyerjen. Olvastam, majd újra elolvastam. A szavaidon nem csak a szemem siklott végig, a gondolataim is.

Ez meg mikor történt? Kivel?

Minden mondatban ott voltál. A hangod, az illatod, a tartásod. De én nem. Ez nem velem történt. Nem én parancsoltam, nem rám néztél úgy, és nem én álltam előtted az esőben, amíg te térdeltél.

A gyomrom összeszorult, mégis… ahogy olvastam, valami feszültség elindult bennem. Eleinte a féltékenység. A birtoklási ösztön. A kérdések:
– Ez korábban történt?
– Valami múltbéli… játék?
– Vagy ez csak egy vágy volt, amit leírtál?

Aztán újra elolvastam azt a mondatot:
„A férfi csak áll, és vár.”

Olyan volt, mint egy tükörkép, csak torz. A férfi te voltál – és valaki más is. Egy olyan rész, amit én talán nem ismerek belőled. Amit sosem mutattál, vagy amit én nem mertem látni.

És akkor bekúszott egy másik érzés is. Az, amitől végképp összezavarodtam: izgatott.

Megijesztett, mennyire. Ahogy térdelsz előtte. Ahogy küzdesz magaddal. Ahogy megadod magad Neki.

Te, akit én olyan erősnek ismerek. Aki mindig ural, mindig kontrollál. Aki mellett néha én érzem magam elveszettnek.

De ez itt… más. Itt te vagy kiszolgáltatva. És mégsem. Mintha pontosan ott, pontosan akkor lennél a legerősebb. Emlékszem, meg akartad mutatni Nekem ezt az éned.

Megcsaltál? Nem. Legalábbis nem fizikailag. De egy világot őriztél meg magadban, amit eddig nem láttam. Egy test alatti testet. Egy másik ént.

Most már értem, miért volt számzár.
Ez nem csak egy napló.
Ez egy… kulcs.

Nem tudom kiverni a fejemből azt a jelenetet. Ahogy ott térdelsz előtte, eső áztatta ruhában, csendben. Azt írtad, harcoltál. Hogy nem akartad. Vagy talán… Akarni akartad. És én azt kérdezem újra meg újra: Miért? Mi vitt rá?

Hiszen most velem vagy. Most nekem engedsz. Én húzom a hajad, én vagyok az, akinek odafordítod a nyakad. Úgy nézel rám, mint aki… Mint aki teljesen az enyém.

De így néztél rá is? Rá is úgy néztél, mint rám?
És ha igen – akkor most én vagyok az, akit épp úgy szeretsz, vagy csak egy új szerep vagyok az életedben? Valaki, akihez alkalmazkodsz. Valaki, akinek azt mutatod, amire vágyik.

Vajon vele is ezt tetted? Vagy ő volt az, aki előcsalogatta ezt belőled?

És ami még jobban bánt: Mikor történt ez? Még mielőtt megismertelek? Vagy miközben már én is ott voltam az életedben?

Nem akarom tudni. De muszáj. Mert ha nem tudom, kísérteni fog. Mert most, ahogy nézlek, nem tudom eldönteni, az enyém vagy-e igazán – vagy csak annak akarsz látszani.
Engem vajon hogy látsz? Ahogy őt is láttad valaha?

Végül ott ültem a kanapén, kezemben a zárt naplóval. Úgy szorítottam, mintha attól tartanak, hogy ha elengedem, kiszökik belőle valami, amit már nem lehet visszatenni. A lakásban csend volt, csak a hűtő halk zümmögését hallottam. Odakint ismét eleredt az eső, ugyanúgy, mint abban a jelenetben. Mintha a világ is csak ismételni tudna.

Felálltam. Megindultam a háló felé, a komódhoz, ahol előző este megtaláltam a dobozt. Az ujjaim már a fiók élén pihentek, de nem húztam ki. Csak álltam ott, mozdulatlanul, figyeltem a tükröt a szemközti falon. Valami ismeretlen arc nézett vissza rám, egy férfi, aki tudni akar, de fél a válaszoktól.

Miért most? Miért így?

Egyetlen nap alatt olyan mélyre ásott benned, amit én évek alatt sem mertem bolygatni. De ez a napló... ez nem csak írás. Ez bejárat valami máshoz. Egy másik valósághoz. Vagy épp a tiédhez, amit eddig elrejtettél.

Visszazártam a dobozt, de nem toltam vissza a fiókba. Csak rápillantottam, majd visszamentem a nappaliba. A kanapé szélén ültem le, mintha valaki más házában lennék vendég, és nem lennék biztos benne, mit is szabad. A telefonom néztem. Egy ideig csak bámultam a képernyőt, aztán gépelni kezdtem, de nem küldtem el semmit. Töröltem, újraírtam, megint töröltem.

Aztán a naplóra pillantottam. A kezem ösztönösen nyúlt érte, de nem nyitottam ki azonnal. Először csak az ujjaim siklottak végig a bőrborítón, a finom repedéseken, a számzár apró bemélyedésein. Mintha a könyv élne. Mintha figyelne engem.

Nem tudtam, mit keresek pontosan. Egy nevet? Egy dátumot? Egy félmondatot, ami elárulja, mikor és kivel történt mindaz? Vagy csak azt akartam tudni, hogy most, amikor rám nézel, akkor te tényleg engem látsz-e, vagy csak rá emlékezel?

Mielőtt újra fellapoztam volna, lehunytam a szemem. Nem is a fáradtságtól, inkább mintha felkészültem volna valamire, ami már megtörtént ugyan, de még nem tudtam, hogyan változtatott meg. Azt hittem, ismerem ezt az oldalad. Azt hittem, ismerlek.

Láttam, hogyan nézel rám, amikor a kezem a nyakadra fonódik. Amikor a hajadba markolok, és a tested önként simul hozzám. Láttam, hogyan borzongsz meg az érintésemtől, ahogy lassan csúszol bele a mozdulatba, hangtalanul, tudatosan. Azt hittem, értem, mi történik benned olyankor. Azt hittem, ez valami csak kettőnké, valami, amit nekem adsz – teljesen és kizárólag.

Aztán olvastam. Egyetlen bejegyzést. Egy jelenetet, ami nem rólam szólt. Egy férfiról, akinek letérdeltél. Nem parancsra – hanem küzdelem után. Saját döntésből. Mert úgy akartad. És akkor megértettem, vagy inkább: akkor kezdtem sejteni, mennyire nem tudok rólad semmit.

Azt hittem, mi együtt már eljutottunk valahová, amit más nem kapott meg tőled. Hogy én vagyok az, aki mögé nézhet, aki elérheti azt a részed, amit elrejtesz a világ elől. De most úgy érzem, amit kaptam, az nem a teljesség volt, csak egy darab. Egy visszafogott másolat. Egy szerep, amit játszottál, hogy engem boldoggá tegyél, miközben a valódi játékot már régen mással játszottad el.

Nem az a kérdés, hogy megadod-e magad. Hanem hogy közben mit élsz át. Mit érzel. Hova utazol belül, miközben kívül engedelmeskedsz. Én ezt sosem tudtam. Próbáltalak vezetni, próbáltam húzni a határokat, néha talán túl gyáván, máskor túl erősen. De sosem tudtam, meddig mehetek el. Sosem tudtam, mi az, amit igazán akarsz – és hol van az, ahol csak játszol velem.

Gyönyörű őszi este. Beszállok melléd a kocsiba, rám nézel. Várom, hogy megjelenjen az alig látható mosoly a szád szélén, ami az én ajkamat is ívbe hajtja. Nem az első találkozásunk, mégis. Ugyanazt a borzongást érzem a tarkómon, mint mikor először megláttalak. A különbség csak az, már rosszabbul leplezem.

Előrefordulok, mire a tarkómhoz simítod a kezed. Összerezzenek. Kiszélesedik a mosolyod.

-Nem, nem tartok Tőled. (Oh, dehogynem. S várok. Bizsergek, s égek egyszerre. Annyi mindent ígér a mosolyod és az az érintés.)

_____

Ülök veled szemben. Vársz. Oh de utálom a várakozást. Főleg ha nem tudom mire várnak. Átkozott bizonytalanság. Még, hogy nem vagyok bizonytalan. De legyen. Rám ugyan nem kell várni...

Felemelem a hátsóm és vizslató szemedtől kísérve hamar csökkentem a köztünk lévő távot. Öledbe huppanok, a hajad markolnám, de csak a szádat kapom el, hogy nyelvem nyelved táncba hívja. Arcod komor, de szemedben huncutság villan, s már loboncom markodban s előtted térdelek – miért nem megy ez magamtól?

_____

Trükközöm, próbálkozom. Apró feltűnésmentes fortélyok. Önkéntelenek, mégis valahogy tudatosak is. Elvigyorodom. Szám megremeg és a mosoly lefagy arcomról. Állod. Remekül minden kis trükkömön átlátsz, s mintha nem is én lennék, megteszek szinte mindent mit még soha ezelőtt – csak tudnám hogy csinálod...

S mégsem mindent. Várj. Akarom, de kell még idő. Nem mondom ki, nem teszem, de érzem... tudod, hogy akarom. Nem várod ki, mégis kedvezel, kérés nélkül is. Meg kellene köszönnöm, de torkomra forrnak a szavak.

Majd legközelebb. Mert szeretnéd, akarom...

Már harmadszor olvastam végig, mégsem tudtam betelni vele. Az első körben a képek maradtak bennem: az autóban az a félmosoly, a hajad a kezében, a mozdulat, ahogy letérdelsz. A másodiknál már nem csak néztem – éreztem. Ott vibrált minden szó alatt a feszültség, amit velem sosem ilyen nyersen élhettél meg. Most, harmadszorra, mintha mögéjük akarnék látni. Megérteni. Téged. Őt. Magamat.

De aztán kattan a zár.

Megfagy bennem minden. A napló nyitva az ölemben, a lap közepén az a mondat, amit nem tudok kiverni a fejemből. Valami égni kezd a mellkasomban – talán pánik, talán bűntudat. Talán valami egészen más.

Nem tudom, mit csináljak. Becsapni már nincs időm. A napló ott van, nyitva, kitárulkozva, akárcsak te, ott, azon az estén. És én nem bírtam abbahagyni. Nem tudtam becsukni.

Reflexből kapok a takaróért. Rádobom. Túl gyorsan. Túl élesen. Mintha el akarnék rejteni valamit, amit már késő. És el is akarok. Előled. Magam elől.

Megpróbálok nyugodtan ülni, mintha csak vártam volna rád, mint mindig. Mintha nem láttam volna most valami olyat, amitől az egész kép rólad megrogyott.

Felnézek. Rád nézek. És mosolygok. Túl hamar, túl szelíden. Te mit látsz vajon most bennem? Egy férfit, aki örül, hogy hazaértél – vagy valakit, aki épp most vesztett el valamit belőled, amit sosem birtokolt igazán?

A takaró alatt még ott a napló. A szavai lüktetnek a combom felett, mint valami rejtett, élő dolog. És én nem tudom, mit kezdek velük. Veled. Magammal.

Miért pont ezzel kezdted? Miért ez a kód? Miért a mi első találkozásunk? Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy tudtad, egyszer elolvasom. Hogy ez nem csak emlék volt, hanem valami szándékos. A dátum a kulcstartón – emlékeztetőnek tűnt. De mi van, ha nem az volt? Mi van, ha azt akartad, hogy megtaláljam? Hogy végre ne csak halljam, hanem lássam is. Felfogjam. Érezzem.

Meséltél róla. Tudtam, hogy benned van ez az oldal. Hallgattalak, bólogattam, kérdeztem is talán – de legbelül mindig próbáltam elképzelni, amit te már megéltél. Azt hittem, értem, mit jelent neked az, hogy behódolsz. Azt hittem, elég, ha meghúzom a hajad, ha kicsit erősebben foglak. Azt hittem, te már attól elveszel.

De most látom, hogy nem. Hogy ez valami más. Valami mélyebb. Olyasmi, amit én nem tudtam adni – mert nem tudtam, hogy mit is adsz igazán.

És most itt vagy. Egy szobában velem. A nappaliban leveted a kabátod, a cipőd sarka koppan, ismerős ritmusban. Annyiszor hallottam már ezt a hangot. Most mégis megfeszülök tőle. Fel kéne állnom, mosolyognom, megölelnem, csókot nyomni a nyakad tövébe. De a napló ott van a combomon. A pokróc alatt. A súlya szinte nyomja a bőröm, mintha tudná, hogy elárultam valamit – vagy inkább megtudtam.

Nem tudom, mit tegyek. Nem akarok titkolózni, mégis rejtegetem. Azt akartad, hogy elolvassam? Vagy most léptem át egy határt? És ha meglátnád? Mit mondanál? Megijednél? Vagy csak rám néznél, és azt mondanád: „Végre”?

Mert én most nem tudom, ki vagyok ebben az egészben. A férfi, akit választottál, vagy az, aki még mindig nem tudja, mit kezdjen azzal, amit választottál.

A takaró súlya alatt ott volt a napló. Éreztem minden lapját, mintha égetné a combom. Te a konyhában matattál, víz csordult, valamit a hűtőbe tettél. Minden mozdulatod zajt csinált, de az én fejemben csak egyetlen kérdés maradt csendben visszhangzó: láttad-e?

Felnéztem. Onnan, ahol álltál, nem lehetett. De ha mégis... ha valamit észrevettél, ha megálltál egy másodpercre, csak egy fél pillanatra… észrevetted volna azt a feszültséget az arcomon. A mozdulatlanságot. A figyelmet, amit próbáltam leplezni.

Megmondjam? Mondjam, hogy olvastam?

Nem. Még nem. Nincs kész a fejemben. Még én sem tudom, mit gondolok. Haragszom? Kíváncsi vagyok? Félek? Mindez egyszerre. Csak azt tudom, hogy az a napló valamit felébresztett, amit már elhittem, hogy megértettem.

De nem értettem.

Te meséltél erről. Akkor is figyeltem. Akkor is próbáltam felfogni. Hogy mire vágysz, hogy mit jelent neked, ha irányítanak, ha engedsz, ha elveszel. Azt hittem, sikerült. Azt hittem, ha a hajadba markolok, ha a nyakad köré kulcsolom a kezem, ha mélyebbre szorítom a csókod, akkor az elég. Hogy érted, hogy látod. Hogy engem akarsz így.

Most meg egy másik férfi képe villan a fejemben, aki előtt letérdelsz, és nem kényszerít, csak néz, és te magadtól mozdulsz. És nem tudom, valaha voltam-e ilyen rád hatással. Vagy csak akartam, hogy azt hidd, igen.

Át akarlak ölelni. Odaülni mögéd, a nyakadba temetni az arcom. Úgy tenni, mint máskor. Megcsókolni a vállad, megérinteni a derekad. De közben csak arra gondolok, hogy ha most felállok, megláthatod, mit rejt a takaró. És nem tudom, akarom-e, hogy meglásd. Nem tudom, akarom-e, hogy tudj róla.

Talán már tudod is.

Vagy talán ezt akartad. Talán ezért volt ott a dátum a kulcstartón. Nem emlékeztetőként. Hanem ajtóként. Kulccsal, ami pont ebbe a zárba illik.

És én megnyitottam.

Most pedig itt ülök, és fogalmam sincs, hogyan tovább.

A vágódeszkán csendesen koppant a kés. Néztem, ahogy aprítod a hagymát – gyorsan, gyakorlottan, ahogy mindent csinálsz, ha épp nem gondolkodsz túl semmin. A mozdulataid mindig is hipnotikusak voltak, de most valami más is volt bennük. Valami, amit korábban is láttam, de sosem tudtam igazán megfejteni. Talán mert nem akartam.

Beszéltél. Valami vicceset mondtál, nevettem is rá, aztán megint csak figyeltelek. A hajad egy tincse az arcodba csúszott, ösztönösen nyúltam felé. Elég lett volna egy mozdulat. Egy markolás bele a tarkódnál, miközben hátrafeszítem vele a fejed. Tudtam, mi történne, ha megtenném. Láttam már azt a pillantást a szemedben. A hirtelen vágyat és sóvárgást, a megrebbenő pillákat, azt a váltást, ami csak velem történik meg benned. Ilyenkor az enyém vagy. Csak az enyém és csak értem. Bármit megtehetek Veled és ezért mindent adni akarok.

De most nem tudtam megtenni.

Megállt a kezem a levegőben, majd visszahúztam. Hülyeség, semmiség, mégis úgy éreztem, mintha egy ajtót csuktam volna be. Magam előtt. Előled. Pedig tudtam, mit csinálok. Tudtam, mit váltana ki.

Csak épp nem voltam benne biztos, hogy tényleg tudom, mit jelentene neked. Hogy abban a mozdulatban mennyi mindent vinnél végig fejben. Hol járnál közben. Velem lennél, vagy valaki mással?

A kezem visszaejtettem az asztalra. Újra a zöldségekre néztem, de nem láttam őket. Csak a hajtincsedet. A tarkódat. A térdet, amint valaki más előtt hajoltál meg.

És ott maradt bennem a mozdulat, amit nem tettem meg.

– Mit akartál? – kérdezted halkan, mintha csak véletlenül láttad volna a fél mozdulatot. De tudtam, hogy nem véletlen volt. Mindent észreveszel.

Megráztam a fejem. – Semmit.

Hazugság. Tudtam, hogy az. Te is tudtad. A szemed nem engedett el. Egy pillanatra mintha megfeszült volna a levegő, de aztán elnevetted magad, mintha tényleg elhinnéd, hogy csak úgy, egyszerűen semmit sem akartam.

– Hm. – Ennyit mondtál, de az ív a szád szélén nem mosoly volt, inkább figyelmeztetés. Vagy emlékeztető.

Tálalás közben csendesek voltunk. Aztán beszélni kezdtél valami munkabeli sztoriról, valami fura ügyfélről, és én próbáltam figyelni. Próbáltam. De minden szavad alatt azt hallottam: miért nem húztad meg a hajam?

Aztán leültünk. Szemben egymással, két tányér, két pohár bor. Ugyanaz a kép, mint már sokszor – és mégis, valami feszített. Nem köztünk volt, hanem bennem. Ott ült, láthatatlanul, a vállamra telepedve. A napló. A bejegyzés. Az a jelenet, az a másik férfi, és ahogy te... ahogy te térdeltél.

És ahogy most itt ülsz. Előttem. Mellettem. Nekem.

Felnéztél a villád mögül, és csak annyit mondtál: – Mire gondolsz?

Csücsörítettem. Nem válaszoltam azonnal. Már megint túlgondoltam. Már megint visszatartottam valamit, amit lehet, nem kellett volna.

– Csak rád – mondtam végül.

Ez is félig volt igaz. Mert rád gondoltam – de arra a rád, akit nem ismertem.

Felnevettem. Nem túl hangosan, csak annyira, hogy ne kelljen tovább magyaráznom. És te is nevettél, egy kicsit talán hitetlenkedve, de elfogadtad a választ. Mindig tudtad, mikor nem akarok beszélni, és olyankor nem kérdeztél tovább. Nem erőltetted. És ez néha több volt, mint bármilyen vigasz.

Koccantak az evőeszközök, csilingelt a poharak pereme, és egy pillanatra minden olyan egyszerű lett. Te velem szemben, villád hegyén egy falat, amit még nem ettél meg, mert valamit meséltél, valamit a kollégáidról, és hirtelen azon kaptam magam, hogy mosolygok. Nem kényszeredetten, nem védekezésből. Őszintén.

Mert úgy ültél ott, mint akiben béke van. Mint aki hazaért. És én is úgy éreztem — egy pillanatra — hogy minden a helyén van. Hogy ez vagyunk. Csak mi ketten. Nem a múltad, nem a történeteid, nem a vágyak, amiket nem értek teljesen. Csak te. És én. Egy konyhaasztal két oldalán.

A hajad egy tincse megint az arcodba csúszott. Most nem mozdultam. Csak néztelek.

— Valami a fogamon van? — kérdezted játékosan, mire felkaptam a tekintetem.

— Nem. Semmi. Csak... szép vagy.

Ezúttal te csöndesedtél el. A pillantásod meleg volt, kicsit meg is lepődött, de nem neheztelő. Aztán egy apró mosolyt küldtél vissza. Nem azt a sokatmondó, csípős félmosolyt, hanem azt az igazit. Azt, amit csak nekem tartogatsz. Amitől elfelejtem, hogy mit nem értek még benned. Amitől eszembe jut, miért is akarom megérteni.

A tányérok lassan kiürültek. A bor félig megmaradt. Valami csend ült ránk, de nem kellemetlen. Nem feszítő. Csak olyan... nyugalmas. Olyan, amit ritkán élek meg.

És ekkor eszembe jutott újra.

A kanapén a pokróc alatt, hangtalanul fekvő napló. A bejegyzés. A térdre ereszkedés. A férfi, aki nem én voltam.

De most még nem mozdultam. Még nem mentem vissza a gondolathoz. Még csak néztelek. És figyeltem, ahogy megnyalod a kanál szélét, mielőtt a mosogatóba tennéd.

Nem. Most még maradok itt. Ebben a pillanatban. Veled. Csak veled.

Kinga

Csak egy hajszál választott el

Ádám furcsa ma. Más. Nem látványosan, csak... valahogy belül. Észrevettem a fél mozdulatot – persze, hogy észrevettem. Mindent észreveszek rajta. A kezét, ahogy elindult a hajam felé, aztán mégis visszahúzta. És azt a csücsörítést… az mindig árulkodó.

Éreztem, hogy akarta. A mozdulatban ott volt a szándék. A vágy. Mégis visszafogta magát. Miért? Már nem akar? Már nem kíván?

Megfeszültem belül, ahogy ez végigfutott bennem. Nem tudom, mi változott. Valamit titkol, biztos vagyok benne. A szeme nem ugyanúgy csillan, és a mosolya… olyan, mintha előre összeroppanna a szája szélén, mielőtt megszületne. Mintha félne valamitől.

Nem kérdezem. Még nem. Figyelek inkább. Minden mozdulatára. Minden szókihagyásra. És közben várom – várom, hogy megtegye, amit nem tett meg. Hogy újra markoljon a hajamba, úgy, ahogy csak ő tud. Úgy, hogy elfeledjek minden kérdést, minden bizonytalanságot, kikapcsoljon az agyam és csak Ő létezzen meg én, a pillanatban.

De most nem teszi meg. És én egyre biztosabb vagyok benne, hogy ennek oka van. Valami bennem is megfeszül tőle. Mert ha ő visszafogja magát, akkor én se tudok szabad lenni. Ha ő nem jön értem, nem tudom, hogyan menjek hozzá. Mert csak tőle akarom. Csak úgy, ahogy ő tudja. És most... mintha nem akarná igazán. Vagy nem merne.

És ez az, ami igazán összezavar. Hogy vajon rólam szól ez a tétovázás – vagy valami másról, amit még nem látok.

A villa halkan koppant a tányér szélén, a pohárban lassan kavargott a bor. A zene alig hallhatóan szólt a háttérben, de ahogy felcsendült az a régi, keringő dallam, megállt bennem valami.

Mosoly suhant át az arcomon. Hányszor próbáltam őt rávenni, hogy tanuljunk meg együtt táncolni? Ő mindig nevetett, én mindig győzködtem, és valahol félúton születtek azok az esetlen, mégis gyönyörű próbálkozások. Nem a mozdulat volt fontos. Hanem hogy velem volt.

Most azonban csak kanalazta a levest, elmerülten, valahol messze járt. Úgy ült ott, mintha súlyt cipelt volna a vállán. Nem fizikait – valami belsőt. Ismerem már őt. Minden árnyalatát. Azt is, amit titkolni próbál. A tekintetét, ami most nem engem figyelt, hanem valami gondolatba kapaszkodott. A csücsörítését – már megint. Azt a koncentrált arckifejezést, amit akkor látok rajta, mikor valami fontosat forgat magában, de még nem készült el vele.

A hajamba akart nyúlni. Láttam. A keze már mozdult. Aztán visszahúzta.

És most itt ülünk, a régi dallam csendül, és nem mond semmit. Nem kérdez. Nem ér hozzám.

Felálltam volna, de ő gyorsabb volt. Letette a kanalat, a szalvétát az asztalra simította, majd lassan megkerült. Megállt mellettem. Egy pillanatig azt hittem, csak ki akar menni – de akkor kinyújtotta a kezét.

– Táncoljunk – mondta halkan.

Nem kérdés volt. Kijelentés. És mégis: kérésnek éreztem.

Ránéztem. A szeme más volt, mint egy órával ezelőtt. Még mindig feszültség ült benne, valami árnyék, amit nem tudtam hová tenni, de most... volt benne valami lágy. Valami emlék. Valami vágy.

Belesimultam a karjába. Az első lépések kicsit suták voltak – de nem bántam. Ő volt az. Ádám. A keze a derekamon. Az illata, a mozdulatai, a szívdobogása, amit éreztem, mikor közelebb húzott. A testem válaszolt rá, mielőtt még a gondolataim utolértek volna.

A világ hirtelen elcsendesedett. Csak a zene szólt, és a lépteink halk súrlódása. A nappali sem volt már nappali – hanem parkettás tánctér, ahol semmi más nem létezett. Csak ő. Csak én.

És bár a hajamba nem markolt bele, ott volt a levegőben az ígérete. Mint egy feszülő rezdülés. Mint egy „majdnem”. Mint egy majd.

A zene ritmusára mozdultunk, de én már nem számoltam a lépéseket. Csak őt éreztem. A mellkasát a mellkasomhoz simulva, a tenyerét a derekamon, az ujjait, ahogy finoman irányítanak – és mégsem fogtak igazán. Mintha visszafogná magát. Mintha valahol mélyen félne attól, hogy elragad.

Én viszont nem féltem.

Éreztem, hogy a testem előbb reagál rá, mint én magam. A szívem kihagyott egy ütemet, amikor megfordított, és a lendülettől a hajam az arcomba csapódott. Hátrafűztem volna a kezem, hogy a tarkómhoz vezesse, hogy végre belém markoljon, de nem tettem. Próbáltam visszatartani a mozdulatot, ahogy ő is tette korábban.

Mintha tükörbe néznék.

Mégis... valami más volt most. Minden egyes lépésben ott volt a vágy, de valahogy visszhangzott mögötte valami súlyosabb. Valami, amit nem tudtam megnevezni. Nem csak a vágy irányította. Valami más is. Valami, amitől a tekintete sötétebb volt, és a keze gyengédebben tapintott rám, mint bármikor korábban.

A fejem a mellkasára hajtottam. Hallgattam a szívverését. Túl gyors volt. Túl erős. És nem tudtam eldönteni, miattam dobog-e így, vagy valami más miatt.

– Jól vagy? – kérdeztem halkan, miközben megpördített.

Nem válaszolt azonnal. Csak megállt velem, szorosan tartva, és egy hosszú lélegzetet vett a hajamba.

– Igen – mondta aztán, és úgy hangzott, mint egy félbehagyott mondat.

Felnéztem rá. A szeme most egészen más volt. Mintha száz gondolat versenyezne benne, és egyik sem érne célba.

Meg akartam kérdezni, mit titkol. Mi az, amit nem mond ki. De a keze ekkor végre megmozdult a derekamon. Felfelé csúszott. A hajtövemnél állt meg. Egyetlen ujja érintette meg a tarkómat, és a gerincem mentén szinte végigfutott az áramütés. Minden izmom megfeszült. Minden lélegzetem belé akadt.

Most. Most megteszi. Kérlek, tedd meg.

De csak egyetlen másodperc volt. Egy sóhaj. Egy majdnem. Aztán a keze lecsúszott. Vége volt.

A zene elhalkult. Ő nem szólt. Én sem.

Csak álltunk ott egymás karjában, és egyikünk sem mondta ki azt, ami igazán jelen volt.

A csend hangosabb volt bármilyen zenénél. A szívem még mindig zakatolt, mintha a dallam bennem folytatódna tovább, de a külvilág megszűnt. Ádám szorítása nem erősödött, mégsem engedett el. Mintha két véglet közt rekedt volna: hogy maradjon vagy elengedjen, hogy mondjon valamit vagy hallgasson.

Nem mozdultam. Még nem. A testem feszült volt, de nem tőle – inkább a kimondatlan dolgoktól közöttünk. Attól, amit éreztem, de nem értettem. Ami ott vibrált a levegőben, ott bujkált minden mozdulatában, de valahogy mindig elkerült. Mint egy karnyújtásnyira lévő igazság, amit nem érinthetek meg.

Éreztem, ahogy a mellkasa lassan emelkedik és süllyed. Az illata keveredett a sajátommal. Ismerős, mégis furcsán idegen volt ma. Mintha ugyanaz a férfi tartana a karjában, akit szeretek, és mégis... lenne benne valami új. Valami, amit nem ismerek. Vagy amit nem ismerek fel.

– Ádám – mondtam ki végül halkan, csak egy leheletnyi hangon, de éreztem, hogy megrezzen. Egyetlen szó. A neve. Mégis súlya volt. Érintés nélküli érintés. – Mi van veled?

Nem volt bennem szemrehányás. Csak kíváncsiság. És az az ismerős vágy, hogy megértsem őt. Hogy közelebb léphessek hozzá ott is, ahol talán most távolabb van tőlem, mint valaha.

Nem nézett rám azonnal. A tekintete valahol a vállam fölött időzött, mintha nem tudna, vagy nem merne belenézni a szemembe. Aztán végül mégis megtette. Zöld szemei most sötétebbek voltak, tompább fényűek, és mégis mélyebbek, mint bármikor.

– Nem akarok hazudni neked – mondta végül. – De még nem tudom, mit mondjak.

A válasza egyszerre volt megnyugtató és nyugtalanító. Őszinte. Talán túlságosan is. A mellkasomban mintha egy pillanatra megállt volna minden mozgás. Nem volt válaszom. Csak bólintottam. Egy apró, alig észrevehető mozdulat volt, de tudtam, ő érteni fogja.

Ez nem a vég volt. Nem is egy törés. Ez csak egy elmozdulás. Mint amikor tánc közben egyetlen lépés kimarad, és mégis tovább lehet gördülni. Csak meg kell találni a ritmust újra.

És én akartam vele táncolni. Akkor is, ha közben némaság telepszik ránk. Akkor is, ha nem tudom, mit rejteget. Mert éreztem, hogy a súly, amit hordoz, nem ellenem irányul. Inkább vele küzd, önmagában, valami olyasmivel, amit még ő sem tud kimondani.

A karjaim még mindig körülötte voltak. Ott voltunk. Együtt. A többi… majd jön. Vagy nem. De ma este még nem engedtem el.

Csend helyett

Kinga

A konyhában csend volt. Nem a békés, otthonos fajta csend, hanem az a fajta, ami kitölti a teret, mint valami láthatatlan, hideg köd. A kávéfőző halkan puffogott, az illat mégis megnyugtató volt. Két bögre várt a pulton: az enyém – fekete, ahogy szeretem –, és az övé, két cukorral, tejjel. Mindig így csinálom, reflexből, gondolkodás nélkül. Mégis, ma minden mozdulat túl hangosnak tűnt. A kiskanál koppanása, a tej löttyenése, még a lélegzetem is.

Ádám a konyhaajtóban állt, vállának dőlve a félfának. Figyelt. Nem szólt, csak nézett. A zöld szeme sötétebb volt, mint máskor, mintha valami nem engedte volna, hogy újra világossá váljon benne a tekintet.

– Kérsz tejet? – kérdeztem, bár pontosan tudtam a választ. A kezem már ott volt a dobozon, a mozdulatban nem volt semmi őszinte érdeklődés, csak ürügy. Töltöttem, mintha nem vettem volna észre, hogy még mindig nem válaszolt.

– Kösz – mondta végül, alig hallhatóan. A hangja rekedt volt, mintha egész éjjel nem aludt volna.

A bögréjét felé toltam az asztalon, aztán leültem. Ő is leült velem szemben. Két kézzel fogta a bögrét, mint aki kapaszkodni próbál valamibe, amit már csak alig ér el.

Nem szóltunk. Kortyoltunk.

Éreztem, hogy feszül benne valami, amit nem mond ki. Mintha próbálná magában tartani, de nem bírná sokáig. A levegő tele volt a kimondatlan gondolatok zajával. Tudtam, hogy valami történt, amit nem mond el. És ez a tudás nehezebb volt, mint bármelyik szó, amit eddig valaha kaptam tőle.

Nem akartam kérdezni. Még nem. Csak figyeltem. A tekintetét, a mozdulatait, a csücsörítését. Mert mindig elárulja, amikor tervez valamit. Vagy amikor túl sok minden jár a fejében.

Aztán hirtelen megszólalt. – Ma este van kedved valahová menni?

Felnéztem rá. Nem erre számítottam. – Hová?

– Mindegy – vonta meg a vállát. – Csak… valahová. Ahol nincs csend.

És ebben a mondatban valahogy minden benne volt. Minden, amit nem mondott ki.

Ádám ezután felállt, és lassú léptekkel átment a nappaliba. Nem szólt, csak leült a kanapéra, a bögre még mindig a kezében. Előredőlt kissé, a könyökeit a térdére támasztotta, úgy bámulta a semmit, mintha abban remélne választ találni.

Tétováztam. A testem már mozdult volna, de a lelkem még várt egy pillanatot. Aztán mégis utána indultam. Leültem mögé, a combjaimmal átkulcsoltam a derekát, és hátához simultam, szorosan, mintha ezzel a közelséggel meg tudnám győzni arról, hogy nem kell egyedül cipelnie bármit is.

Csókot hintettem a nyakára, puhán, nesztelenül. A bőre meleg volt, és ismerős. Mint a hazatalálás. Ő nem szólt, nem mozdult – csak nagyot szürcsölt a kávéjából.