Penelope Slocombe

A Napsugárház

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Penelope Slocombe: Sunbirds

First published in Great Britain in 2024 by John Murray

Fordította:

Pulai Veronika

© Penelope Slocombe, 2024

© Athenaeum, 2025 by arrangement with Johnson & Alcock Ltd.

Hungarian translation © Pulai Veronika, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-561-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Dér Adrienn

Korrektor: Kütsön Nikolett

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kiadványban megjelenő szereplők kitalált személyek, valóságos, élő vagy elhunyt személyekkel való mindennemű hasonlóságuk pusztán a véletlen műve.

Luisnak, Finlaynek és Emiliónak

A szerző megjegyzése

Bár hivatalos adatok nehezen fellelhetőek, az 1990-es évek eleje óta több tucat külföldi utazó eltűnéséről, illetve haláláról számoltak be az India északi részén fekvő Kullú régióban. A Guardian egy 2003-ban megjelent cikke szerint a környező hegyekben mintegy kilencezer külföldi él illegálisan.

„Gyermekeitek nem a ti gyermekeitek.

Ők az Élet önmaga iránti vágyakozásának fiai és leányai.”

Kahlil Gibran: A próféta

(Révbíró Tamás fordítása)

1.

Anne

Anne történetét akár itt is elkezdhetjük: Indiában, a Himalája lábánál, egy hegyi állomás internetkávézójának roskatag, fülledt telefonfülkéjében, ahol mozdulatlanul ült, és a hangyák fölfelé masírozó menetoszlopát figyelte a falon. A kagylót a füléhez szorítva számolta a kicsöngéseket, és remélte, hogy a férje nem veszi fel. A tizenkettedik csöngés után bekapcsolt az üzenetrögzítő, és a saját, jó tíz évvel korábbi hangján felhangzott az utasítás, hagyjon üzenetet. És még a sípszó előtt: kivágódik a konyhaajtó, szétárad a napfény, az Atlanti-óceán dörömböl a sziklafalon, és a fia hangja szólítja: Anya?

Anne letette a telefont, nem hagyott üzenetet. Bőrét csípte a hőség, az izzadságtól a blúza a hátához tapadt. Ujjaival végigszántott a haján, és nem először megpróbálta felidézni, valóban verőfényes volt-e az a régi-régi nap, amikor a felvétel készítése közben Torran berontott a konyhába. Sokáig újra akarta venni, de nem tette. Mostanában viszont már nem csak a fia hangja kedvéért telefonált, a sajátjáért is: ami egyszerre volt az övé, és mégsem az övé; azé a másik nőé, aki valamikor volt. Aki mára éppúgy a múlté, mint az a verőfényes vagy talán nem verőfényes nap, amely ugyanolyan észrevétlenül illant volna el, akár az összes többi, ha nincs ez a felvétel.

A hangyák rendületlenül meneteltek a fülkefalon. Végeláthatatlan soruk lustán kígyózva veszett bele a fal és a plafon találkozásánál húzódó repedésbe. Késő délután volt, Skóciában dél, Anne-nek megfordult a fejében, hogy újra telefonál, és üzenetet hagy Robnak, hogy ne aggódjon. De nem volt mit mondania, nem volt újabb fejlemény. Az is eszébe jutott, hogy Rob talán szándékosan nem veszi fel a hívásait, most is ott áll Taigh na Criege sápadt fényű előszobájában, és a telefont nézi. Anne figyelte a hangyákat, aztán lassan fölemelte az ujját, és kipöccintett a sorból egy aprócska testet.

A fülledt telefonfülke után hűsítő volt a kinti levegő. Az alacsony betonbódék és boglyas telefonvezetékek mögött a naplemente vibráló vörösbe és rózsaszínbe vonta az eget. Ahogy Anne továbbhaladt a hegygerincen, lassan elmaradoztak a fák, a város megtelt az árusok óbégatásával és a robogók bőgésével. Az üzletekből kicsorduló állványok között pasminákat{1} és ékszereket válogattak a turisták, a félhomályos kávézókban fiatal túrázók üldögéltek, sakkoztak, pipáztak. Füstölők és pirított fűszerek illata kavargott a levegőben, de nem tudott fölébe kerekedni a mindent átható fenyő- és rothadó szemétszagnak.

A Hanumán-templom után Anne megállt egy csájárusnál,{2} aki törökülésben gubbasztott egy ütött-kopott lábas mellett, és dallamtalanul dudorászva kavargatta a tejet és a fűszereket. Anne az árus agyagcsészéje köré kulcsolta ujjait, miközben a nap lebukott a hegyek mögött. Felhőtenger emelkedett a völgy fölé, metsző hűvös hasított a nappalról maradt melegbe. Hamarosan megérkeznek a nagy esők, és Anne tudta, gondolnia kellene arra, hogy továbbindul dél felé.

Mellette két, vakítóan fehér szőke lány az idegen nyelven bonyolított rendelés és fizetés pantomimmutatványába kezdett. Az öregember az ideges karattyolástól nem zavartatva tovább dúdolt, és gyakorlott mozdulattal csippentette ki tenyerükből az aprópénzt.

Anne megitta a maradék csájt, és visszaadta a csészét. Amikor indult, a magasabbik lány rámosolygott. Anne visszamosolygott rá, egy pillanatig habozott, aztán továbbment. Rájuk volt írva, hogy most szálltak le a repülőről; aligha tudhatnak bármit a fiáról.

Alvó kutyákat és kergetőző gyerekeket kerülgetve követte a gyalogosok és a háromkerekű riksák Mall Road felé ereszkedő áradatát. Az éttermek előtt a férfiak étlapjukkal integettek neki, megszólították, jó néhányukat ismerte, biccentve viszonozta névre szóló üdvözléseiket. De az esze máshol járt, nem állt meg beszélgetni, gondolatai újra és újra visszakanyarodtak a leánygimnázium igazgatónőjével folytatott délutáni beszélgetéshez és a felkínált, stabilabb pozícióhoz. Anne nem hivatalosan, önkéntesként dolgozott az iskolában, turistavízummal, bármikor ugrásra készen, ha mennie kell. A napok azonban csak peregtek, és ő még mindig itt volt, semmi sem változott.

Miután ráfordult az Upper Mallra, ismét megállt; nyugaton az utolsó fénysugár is kihunyt a Garhvál-vonulat mögött, odalent a völgy már éjszakai sötétségbe burkolózott. Anne aznap Chatterjee igazgatónő mahagóniasztalánál, miközben porceláncsészéből kortyolgatta az English Breakfast teát, megpillantott valamit: egy másik élet lehetőségét, egyfajta karrierét, amiben sosem volt része. Csakhogy azzal együtt kellene járnia az elfogadásnak is, a beismerésnek, amire nem volt hajlandó.

Odalent már ragyogtak Déhrádún fényei, Anne az órájára pillantott, még mindig meglepte, milyen hirtelen fordul a nappal éjszakába. Taigh na Criege-ben végtelen hosszúak voltak a nyári naplementék, és a kisgyerek Torran sosem akart aludni menni. Hogy is lehetett volna a szemére vetni az éberséget, mikor még javában a tenger fölött táncolt a nap? A Paddington-mintás pizsamás, kezében földet söprő, hosszú karú plüssmajmát tartó Torran emlékébe feledkezve Anne kis híján észre sem vette, pedig ott ment el mellette, olyan közel, hogy a karjuk csaknem összeért. Torran. Nem a kisfiú, hanem a férfi, akivé vált.

Mozdulatlanná dermedt, nem jutott lélegzethez, a férfi pedig egyre távolodott, nem gyorsan, nem is lassan, ismerősen rugózó léptekkel.

Anne ereiben dübörgött a vér, akár a háborgó tenger. A férfi továbbment, beleveszett a tömegbe, és Anne teste képtelen volt mozdulni. Utána akart kiáltani, de nem jött ki hang a torkán.

Ekkor hátulról valaki nekiütközött, nagyot taszított rajta, mire Anne nekilódult, félig futva, kinyújtott karral, lüktető pulzussal; a szíve nem volt hajlandó tudomást venni arról, amit az eszével már tudott.

Csak azért is gyorsított, keresztülfúrta magát egy fiatal nőkből álló csoporton, nem foglalkozott a robogó ingerült tülkölésével, a szétugrasztott, ricsajozó majomcsaláddal. Bár szíve a bordáján dörömbölt, tudta.

Nem ő az.

Magasabb, szélesebb a válla, sötétebb a haja; mégis muszáj bizonyosságot nyernie, ki tudja, mennyit változhat egy ember hét év alatt. Megérintette a karját, a férfi meglepetten fordult hátra, az arcán egyfelől megütközéssel, másfelől mosollyal. Egyáltalán nem ő az.

Anne hátrált egy lépést, aztán még egyet, a dübörgés sípolássá változott a fülében.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Segíthetek? – kérdezte. Majd, ahogy jobban megnézte Anne-t: – Jól van?

Anne tovább hátrált.

– Várjon! – mondta a férfi Anne karja után kapva. Anne érezte ujjai érintésében a kérdést, mielőtt elrántotta a karját.

A férfi mondott még valamit, de addigra már távol volt, nem hallotta. A fülében még mindig tengerzúgás visszhangzott, előreszegezte a tekintetét, kizárta a kíváncsi pillantásokat. Egy tehén kóborolt az utca közepén, szájából vaskos nyálcsóva lógott, és megmagyarázhatatlan szomorúság fénylett mereven bámuló, sötét szemében.

A Broadway Hotel a Mall Road egyik mellékutcájának végében bújt meg. Errefelé nem voltak utcai lámpák, a kivilágított varroda mellett elhaladva Anne odaintett a szabó fiának, aki egy régi Singer varrógépen dolgozott az ajtó mellett. Anne jobban érezte magát itt, a tömegtől távol, a tüdejét teleszívta hideg levegővel.

Ahogy feltűnt a szálloda, lelassította lépteit. A zöld zsindelyes, festett spalettás épületet előbb képzelte volna az ember a Svájci-Alpokba, semmint a Himalájába. Mögötte hirtelen mélyülő völgy nyílt, és a szálloda úgy kapaszkodott a meredély fölött, mintha félne, hogy a hegy bármely pillanatban lerázhatja magáról.

A lépcsőn és a rattan bútoros, muskátlis társalgón át Anne megérkezett egyszerű, dohos levegőjű szobájába. Becsukta az ajtót, megállt a sötétben, és megvárta, amíg az árnyékok formát öltenek. A szoba hatalmas, kiszögellő ablakán túl pislákoló fényben úszott a hegygerincre épült város.

Ugyanez a látvány szerepelt azon a képeslapon, amelyet kilencvenhét tavaszán kaptak Torrantől, amikor itt szállt meg. Anne a többivel együtt azt is kitűzte a konyhában a parafatáblára. A sietve ráfirkantott üzenet éppolyan semmitmondó volt, mint a többi képeslapé az utolsó időszakban: hiába vette utólag górcső alá minden egyes szavát, hiába ismételgette suttogva, mielőtt álomba merült, sem vigaszra, sem értelemre nem talált bennük.

Üdv Maszúríból, a hercegek hegyi állomásáról! Jó kis szállásom van, nem is akárhogy hívják: Broadway Hotel! A meleg még várat magára. Lehet, hogy lemegyek délre.

Csakhogy nem tette. Észak felé ment, Manálíba, és ott egyik pillanatról a másikra eltűnt. Mégis mit tehet az az ember, akinek egyetlen gyermeke tizennyolc évesen felkel egy nyári reggel, minden holmiját hátrahagyva kisétál a szállodából, és köddé válik? Nyilván keresni kezdi. És ha már nincs hol keresnie, akkor megáll valahol, és vár.

De Manálí a fölébe tornyosuló hegyormokkal, a híresztelésekkel, a fenyegetettséggel, az eltűntek nyomában maradt plakátrengeteggel nem olyan hely volt, ahol Anne meg tudott volna maradni. Miért is ne menjen vissza a régi idők báját ontó Maszúríba, ahol az embernek az egész világ a lába előtt hever? Innen érkezett Torran utolsó képeslapja, és Anne megmagyarázta magának, hogy ha hordoz egyáltalán bármiféle mögöttes üzenetet, az nem lehet más, mint hogy Torran tudja, itt keresse őt.

A bejárat melletti falra kiakasztott egy nagy India-térképet, amelyen gombostűk és barna fonalak jelezték Torran tervezett és lehetséges útvonalait. Mellettük fényképek és újságkivágások, a falhoz tolt ingatag asztalkán rendőrségi iratok és azok fordításai, saját nyomozásuk jegyzetei, a kereséshez készített plakátok és szórólapok gyülekeztek, akkurátusan kartondobozokba rendezve, mostanra finom porréteggel a tetejükön.

Anne a térkép sötét körvonalait bámulta, minden szót, minden képet betéve tudott. Minek tartogatta még? Hosszú-hosszú idő óta semmit sem tudott hozzátenni, egyébként is önáltatás volt az egész, hiábavaló próbálkozás, hogy elhitesse magával: tud valamit. Hogy a puzzle-darabkák már megvannak, és ha valamiképp rájönne, hogyan kapcsolódnak egymáshoz, mindjárt összeállna a kép.

Eszébe jutott a férfi az utcán, aki mégsem a fia volt, aztán Chatterjee igazgatónő ajánlata, és egyszeriben szerette volna letépni az egészet, megszabadulni tőle. Ahogy kinyújtott kézzel megindult a térkép felé, beleszédült a változás lehetőségébe.

Csakhogy felindulása, amilyen gyorsan jött, éppoly gyorsan elillant, és a következő pillanatban azon kapta magát, hogy a térképnek hátat fordítva saját sápadt arcát bámulja az ablaküvegben.

Nem, mondta a sötétségnek, nem most. A sötétség ölelő karjaiba vonta. Ha nem most, akkor mikor?.

{1} Gyapjúkendő, sál.

{2} Indiai fűszeres tea tejjel.