Írta: Laini Taylor

A mű eredeti címe: Muse of Nightmares

Fordította: Komáromy Zsófia

Szerkesztők: Sári Luca, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Tolnai Panka

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Laini Taylor

© Komáromy Zsófia

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Botos Tamás (vintezis creative studio)

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 137 3 (epub), kiadói kód: MX-1411e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Belvárosi Nyomda Zrt., felelős vezető: Derecskey László

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

I. RÉSZ

* * *

ilálith (i-lá-lith) főnév

Hagyományos tetoválás Könny leányainak köldöke körül, melyet akkor kapnak, amikor nővé serdülnek.

Archaikus kifejezés. A szó gyökerei: „iles” (lélek) + „lalithai” (sors). Azt a pillanatot jelzi, amikor egy nő a kezébe veszi a sorsát, és meghatározza saját életének jövőjét.

1.

AKÁR AZ ÉKKŐ, AKÁR A DAC

Kora és Nova soha életükben nem láttak még mezárthokat, de nagyon is sok mindent tudtak róluk. A mezárthokról mindenki sokat tudott. Tudtak kék bőrükről: „Olyan kék, akár a zafír” – állította Nova, habár még soha életükben nem láttak zafírt sem. „Olyan kék, akár a jéghegyek” – vélekedett inkább Kora, mivel a jéghegyek látványa nagyon is mindennapos volt a számukra. Tudták, hogy a „mezárth” azt jelenti, „csatlós”, habár ezek a lények nem közönséges, akármilyen csatlósok voltak, hanem a birodalom harcos varázslói. Képesek voltak repülni, vagy éppen tüzet okádni, vagy gondolatot olvasni, vagy árnyékká változni, azután meg vissza, amikor csak akartak. Az égbe vágott hasadékokon át közlekedtek. Képesek voltak bármilyen sebet begyógyítani, alakot váltani és láthatatlanná válni. Legyőzhetetlenek voltak a csatában, emberfeletti erővel rendelkeztek, és meg tudták jósolni, hogyan fog meghalni valaki. Persze nem mindegyikük volt képes minderre egyszerre, hanem mindegyiküknek megadatott egy-egy képesség, csupán egyetlenegy, amit nem maguk választottak. Az adottság eleve megvolt bennük, ahogy mindenkiben, arra várva – akár a parázs a levegőre –, hátha az illető lehet olyan szerencsés, olyan áldott, hogy kiválasztják.

Ahogy Kora és Nova édesanyját is kiválasztották azon a tizenhat évvel ezelőtti napon, amikor a mezárthok legutóbb eljöttek Rievába.

A lányok akkor még csupán kisbabák voltak, így nem emlékezhettek sem a kék bőrű csatlósokra, sem az égen sikló, tündöklő fémhajójukra. Ahogy magára az édesanyjukra sem, mivel a mezárthok elvitték őt, hogy közöttük szolgáljon, és azóta sem tért vissza.

Régebben küldött nekik leveleket Aqából, a birodalom fővárosából. Azt írta, ott az emberek nem csupán fehérek vagy kékek, hanem mindenféle színűek. Meg azt, hogy az istenfémből készült palota a levegőben lebeg, ide-oda repül. Kedveseim! – állt a legutolsó levélben, ami nyolc évvel ezelőtt érkezett. Eljött az idő: kihajózom a messzeségbe. Nem tudom, mikor térek vissza, de ti addigra már biztosan felnőtt nőkké cseperedtek. Vigyázzatok egymásra helyettem is, és soha ne feledjétek, bárki bármit mondjon nektek: titeket választottalak volna, ha hagynak választani! Titeket választottalak volna!

Rievában a falusiak telente lapos köveket forrósítottak fel a tűzben, és bedugták azokat a fekhelyük szőrméi közé, hogy melegen tartsa őket éjszakára. Ám a kövek hamar lehűltek, és reggelre jégtömbként nyomták az embert. Nos, ez a három szó olyan volt Kora és Nova számára, akár megannyi varázslatosan melengető, pihe-puha kő, melyek sosem hűltek ki, sosem érződtek keménynek, melyeket mindenhová magukkal vihettek. Vagyis talán inkább viselték őket: anyjuk utolsó üzenete úgy ruházta fel a két testvért, akár egy ékkő. Úgy sugárzott róluk, akár a dac. Az arcukra volt írva: valaki szeret minket, valahányszor farkasszemet néztek Skoyéval, vagy nem hunyászkodtak meg az apjuk előtt. Persze a levelek igencsak sovány vigaszt jelentettek az édesanyjuk helyett – ráadásul most már csupán a levelek emlékét őrizhették, mióta Skoye „véletlenül” tűzbe dobta azokat –, viszont egymásra mindig számíthattak. Kora és Nova: társak, szövetségesek. Nővérek. Elválaszthatatlanok voltak, akár egy verspár sorai, melyek a kontextusból kiragadva elveszítették volna az értelmüket. A nevük akár egybe is olvadhatott volna – Koranova –, oly ritkán esett meg, hogy valaki külön említse meg egyik vagy másik nővért; és ha mégis egymagában hangzott el valamelyikük neve, az csonkának érződött, akár egy kagyló feltört és kettétépett héja. Ők jelentették egymásnak a szeretetet, az otthont. Nem szorultak varázserőre ahhoz, hogy olvassanak egymás gondolataiban – mindkettőjük számára elegendő volt ehhez pár pillantás. Reményeik olyan egyformák voltak, akár az ikertestvérek, még ha maguk a lányok nem is születtek annak. Egymás oldalán álltak, együtt néztek szembe a jövővel. Tudták, hogy bármit is kényszerít rájuk a jövő, bármilyen csalódást okoz majd, egymásba mindig kapaszkodhatnak.

Aztán egy napon visszatértek a mezárthok.

* * *

Nova vette észre elsőnek. A tengerparton állt, épp kiegyenesedett, hogy félresöpörje a szemébe lógó haját. Az alkarját kellett használnia, mivel egyik kezében a kampóját fogta, a másikban a nyúzókését. Az ujjai már egészen begörcsöltek a szerszámok markolatán, és könyékig elborította a véres belsőség. Amint végighúzta az alkarját a homlokán, érezte, ahogy a félig alvadt vér a bőréhez tapad. Ekkor valami megcsillant az égen, és a lány felemelte a fejét, hogy lássa, mi lehet az.

– Kora! – szólalt meg. A testvére nem hallotta. Szintén vértől mocskos arca elsápadt a fásult kitartástól. A kése megállás nélkül dolgozott, ám a tekintete üres volt, mintha a lány hagyta volna az elméjét egy másik, szebb helyen kalandozni, mivel ehhez a mocskos munkához nem kellett használnia. Egy juol teteme hevert kettőjük között, félig megnyúzva. A tengerpartot még több tucat ilyen borította el, és mindegyik fölé alakok hajoltak, a lányokhoz hasonlóan. A homokot vér és zsír lepte be. Cirekmadarak rikoltoztak a belsőségeken marakodva, a part menti, sekélyebb vízben pedig csak úgy nyüzsögtek a tüskehalak és csőrcápák, amiket odavonzott az édes-sós szag. Ez volt a nagy mészárlás ideje: az év legszörnyűbb része Rievában – legalábbis a nők és a lányok számára. A fiúk és a férfiak bezzeg imádták. Ők ilyenkor nem kampókat és késeket fogtak, hanem dárdákat. Leölték az állatokat, és lehasították a szarvukat, hogy trófeákat faragjanak belőle maguknak, a többit meg otthagyták a parton. A zsákmány feldolgozása női feladat volt – az mit sem számított, hogy több izom és nagyobb állóképesség kellett hozzá, mint az öléshez. „A mi asszonyaink aztán jó erősek” – büszkélkedtek a férfiak a tengerpartra néző magaslaton lebzselve, kényelmesen távol a bűztől és a szúnyogoktól. És a tengerparton dolgozó nők valóban erősek voltak – valamint fáradtak és komorak is. Már remegtek a kimerültségtől, és bemocskolta őket mindaz az undorítóbbnál undorítóbb testnedv, ami csak akad egy tetemben, mikor Nova meglátta a különös csillogást a szeme sarkából.

– Kora! – ismételte. A testvére ezúttal felnézett, és követte a pillantását az égre.

És egyszeriben Nova egészen máshogy látta a távoli alakot. Abban a minutumban, hogy a nővére is megpillantotta az egyre közeledő csillogást, mindkettőjüket elemi erővel vágta mellbe a döbbenet.

Egy léghajó volt az égen. A léghajó egyet jelentett a mezárthokkal. A mezárthok pedig egyet jelentettek a…

Szabadulással. Azt jelentették, hogy a két lány végre elmenekülhetett Rievából, el a jégtől, a juoloktól meg a szüntelen robotolástól. Azt, hogy végre megszabadulhattak Skoye zsarnokoskodásától, az apjuk közönyétől, illetve a legújabb – és egyben legnyomasztóbb – fenyegetéstől: a feleséget kereső férfiaktól. Az elmúlt évben egyre gyakrabban fordult elő, hogy a falubeli férfiak meg-megálltak a közelükben elhaladó két lány láttán, és úgy méregették őket, mintha a csirkék közül választanák ki a levágni valót. Kora tizenhét éves volt, Nova pedig tizenhat. Az apjuk bármikor férjhez adhatta volna őket, amikor csak kedve tartja. Egyedül azért nem tett még így, mert Skoye, a mostohaanyjuk, semmiképpen sem akarta elveszíteni a rabszolgáit. A lányok végezték el a munka nagy részét, és ők vigyáztak a féltestvéreikre is, egy kisebb csapatnyi fiúcskára. Ám az asszony akkor sem tarthatta meg őket örökre. A lányokat itt ajándéknak tekintették: továbbadni kellett őket, nem pedig megőrizni. Vagyis inkább jószágnak számítottak, amivel kereskedni lehet a megfelelő árért, ahogy azzal minden eladósorba került leány apja tisztában volt Rievában. Nova meg Kora kellően szépek és kívánatosak voltak sima, világos hajukkal, barnán tündöklő szemükkel. Kecses, vékony csuklójuk meghazudtolta erejüket, és ugyan az alakjukat eltakarta a több réteg gyapjú meg juolbőr, a megfelelően széles csípőjüket még így sem igazán leplezhették el. A testük kellően kikerekedett ahhoz, hogy melegen tarthassák a leendő férjüket a dermesztő éjszakákon, ráadásul mindenki tudta róluk, milyen kemény munkások. Már nem lehetett hátra sok idejük, mielőtt bekötik a fejüket. Biztosak voltak benne, hogy legkésőbb mélytélre, a legsötétebb hónapokra már mindketten házasok lesznek, és azzal kell majd élniük, aki a legjobb ajánlatot teszi az apjuknak, elszakítva őket egymástól.

És nem csupán attól tartottak, hogy más-más fedél alatt kellene élniük. Jól tudták, mi lenne a legrosszabb: az, hogy különválva elveszítették volna a hazugságukat. Hogy milyen hazugságot? „Nem lehet ez az életünk.”

Mióta csak a nővérek az eszüket tudták, ezzel biztatták egymást, szavakkal vagy épp azok nélkül. Elég volt egymásra nézniük, a maguk elszánt határozottságával, és izzó tekintetük felért azzal, mintha hangosan kimondták volna a szavakat. A legnehezebb időkben – a nagy mészárlás közepette, amikor a tetemek csak nem akartak elfogyni, vagy ha Skoye megpofozta őket, vagy valahányszor előbb élték fel az élelmüket, mint hogy túlélték volna a telet – ezzel a hazugsággal melengették magukat, tartották egymásban a lelket. Ne feledd: nem lehet ez az életünk! Nem tartozunk ide. A mezárthok vissza fognak térni, és ki fognak választani minket. Ez nem az igazi életünk. Bármilyen rosszra fordult is a helyzet, ez a gondolat segített nekik kitartani. Ha bármelyiküknek is egyedül kellett volna őrizgetnie a hazugság lángját, az már rég kialudt volna, akár egy gyertya, melyet csak egy kéz tud óvni. De ketten voltak, és együttes erővel megóvták a hazugságukat. Látták egymásban tükröződni, kölcsönösen átvették és átadták, oda-vissza kettőjük között. Sosem voltak egyedül, és sosem csüggedtek el.

Éjjelente arról suttogtak egymásnak, vajon miféle képességük mutatkozik majd meg. Biztosak voltak benne, hogy különleges, rendkívüli erő birtokába fognak kerülni, mint az édesanyjuk. Arra születtek, hogy harcos varázslók legyenek, nem pedig robotoló feleségek vagy rabszolga leányok. Makacsul hitték, hogy a mezárthok egy szép napon eljönnek majd értük, őket is elviszik magukkal Aqába, ahol mindkettőjüket kiképzik a harcra, és felruházzák istenfémből készült páncéllal. És amikor eljön az ideje, ők is kihajóznak majd a titokzatos messzeségbe: felszállnak a magasba, hogy átkeljenek egy égi hasadékon, és a birodalom hőseivé váljanak. Arról álmodoztak, hogy a bőrük olyan kék lesz, akár a zafír meg a jéghegyek, a szépségük pedig olyan tündöklő, akár a csillagok.

Ám az évek sorra teltek-múltak, és a mezárthok csak nem tértek vissza. A hazugság egyre gyengült, így amikor a lányok egymásra néztek, hogy erőt nyerjenek a testvérük hitéből, ahelyett mindinkább a saját félelmüket látták visszatükröződni a másik szempárból. Mi lesz, ha mégis ez az életünk?

Minden évben, a mélytéli napfordulón, Kora és Nova felkaptattak a meredek, jeges-csúszós ösvényen a hegygerincre, hogy tanúi lehessenek a napkorong rövidke felbukkanásának, mivel tudták, ezután egy egész hónapig nem láthatják. Nos, a hazugságot elveszíteni ugyanolyan érzés lett volna, mint a nap hiánya – csak épp nem egy hónapig, hanem örök életükre.

Így hát, meglátni azt a léghajót… Az olyan volt, mint amikor a tél végén visszatért a fény.

Nova örömujjongást hallatott, Kora pedig elnevette magát. Boldogan, felszabadultan, és… kissé vádlón.

– Pont ma?! – vonta kérdőre rosszallóan az égen lebegő hajót. Kacagása tisztán, csengőn áradt szét a tengerparton. – Igazán?

– Nem tudtatok volna előző héten jönni? – kiáltotta Nova. Hátravetette a fejét, ugyanolyan boldogság és felszabadultság sugárzott az ő hangjából is, és ugyanolyan kemény éllel csendült. Mindketten vérben-verítékben úsztak, hiszen órák óta könyékig turkáltak a döglött állatokban. Bűzlöttek a belsőségektől, vöröslött a szemük az undorító, orrfacsaró gázoktól, erre a mezárthok éppen most szíveskedtek felbukkanni? A tengerpartot betöltő, a félig megnyúzott és kibelezett, véres-zsíros tetemek meg a fullánklegyek felhői között álldogáló többi nő is felnézett. Mindannyiuk kezében megdermedt a kés. A mészárlástól elfásult, szenvtelenné vált sokaságban félelemmel vegyes áhítat ébredt, ahogy a hajó egyre közelebb siklott. Istenfémből készült: élénkkék és tükörfényes volt, a napfény csak úgy csillogott-villogott rajta, szikrázó pettyekkel vakítva el a lányokat és asszonyokat.

A mezárth léghajókat a kapitányaik formálták meg, az elméjük erejével. Ez a hajó egy darázs alakját öltötte. A szárnya olyan sima volt, akár a penge éle, a feje elnyújtott ovális, a szeme két nagy gömb. Rovarszerű teste torból és potrohból állt, a kettőt keskeny derék kötötte össze. Még fullánkja is volt. Átrepült a fejük felett, a falu felé tartva, és hamarosan eltűnt a szemük elől a magaslaton emelt kőfal mögött, ami megóvta a házakat a széltől.

Kora és Nova szíve dübörgött. Szédelegtek-remegtek az izgatottságtól, az idegességtől, a hódolattól, a reménytől és a beigazolódott vágyakozástól. Még egyszer, utoljára meglendítették a kampójukat és késüket, jól belevágva a szerszámokat a juol húsába. Amint elengedték a vén eszközök elkopott markolatát, mindketten tudták, hogy már soha többé nem veszik kézbe őket.

„Nem lehet ez az életünk.”

– Elment az eszetek? Mégis mit műveltek? – förmedt rájuk Skoye, ahogy a lányok botladozva a víz felé rohantak.

Ügyet sem vetettek a mostohaanyjukra. Belegázoltak a jéghideg, sekély tengerbe, térdre rogytak, és a fejükre locsolták a dermesztő vizet. A tajték rózsaszín lett a vértől, zsír- és húscafatok lebegtek a hullámok felszínén, de a tenger még így is tisztább maradt, mint maguk a lányok. A bőrüket és hajukat – meg egymás haját és bőrét – csutakolták, és közben vigyáztak, nehogy túlságosan mélyre gázoljanak a vízben, mivel a parttól nem messze még mindig cápák és tüskehalak nyüzsögtek.

– Mars vissza dolgozni, lustaságok! – szapulta őket Skoye. – Még nem készültetek el a munkával.

Hitetlenkedve meredtek az asszonyra. – De hát itt vannak a mezárthok! – mondta Kora. A hangját átjárta az áhítat. – Meg fognak vizsgálni minket.

– Addig ugyan nem, amíg meg nem csináltátok, amit kell.

– Csináld meg magad! – csattant fel Nova. – Téged úgysem fognak megvizsgálni.

Skoye arca elborult. Nem volt hozzászokva, hogy a lányok visszabeszéljenek neki, de nem csupán maga a feleselés dühítette fel. Érzékelte Nova hangjának élét. Kihallotta a szavaiból a gúnyt, a megvetést. Annak idején a mezárthok mindenkit megvizsgáltak Rievában – leszámítva a csecsemőket –, ám végül aztán csak egyetlenegy ittenit választottak ki: Niyokát, a két lány édesanyját. Niyoka képessége lehengerlő volt: a szó szoros értelmében lehengerlő erejű harci adottság. A fiatal nő képes volt lökéshullámokat kibocsátani, a földben ugyanúgy, mint a levegőben. Az egész falut megrázta a képességével – mármint szó szerint –, mikor legelőször kitört belőle az ereje, és lavinát okozott, ami teljesen betemette a lezárt bányához vezető ösvényt. Tulajdonképpen Skoye adottsága is harci képességnek számított, ám olyan gyenge erejűnek bizonyult, hogy a mezárthok csak nevetségesen kevés hasznát vehették volna. A nő olyan érzést tudott kiváltani, mintha valakit tűkkel szurkálnának – legalábbis a vizsgálata rövid idejére képes volt erre. Csakis a kiválasztottak őrizhették meg a képességüket, és szigorúan kizárólag a birodalom szolgálatában használhatták azt. Mindenki másnak, aki nem volt méltó arra, hogy a harcos varázslók közé álljon, vissza kellett változnia átlagossá, hétköznapivá. Erőtlenné. Fakóvá.

Skoye mérgében felemelte a kezét, hogy pofon csapja Novát, ám Kora elkapta a csuklóját. A lány egy szót sem szólt, csak megcsóválta a fejét. A mostohaanyjuk visszarántotta a kezét, ugyanolyan döbbenten, mint amilyen dühösen. A két testvér mindig is könnyen magára tudta haragítani őt – nem is annyira az engedetlenségükkel, sokkal inkább ezzel a sajátos érinthetetlenségükkel, ami mintha mindenki más fölé helyezte volna őket. Mintha joguk lett volna lenézni a többieket, akik úgysem érhettek fel hozzájuk.

– Azt hiszitek, titeket is ki fognak választani, csak azért, mert őt kiválasztották? – háborgott Skoye. Köpni tudott volna a méregtől. Nem elég, hogy Niyokát, a különleges, tökéletes Niyokát kiválasztották a mezárthok, és elhagyhatta ezt a pokoli, fagyott kősziklát a semmi közepén, még itt is maradt a szellemalakja a férje szívében és a lányai fantáziájában, meg az egész falu büszke emlékezetében. Niyoka elszökhetett, ugyanakkor örökre megőrizhette itt a hamis tökélyét mindenki szemében: örökkön-örökké a szépséges, ifjú édesanya maradhatott, aki nagy dolgokra volt hivatott, és elment beteljesíteni dicső sorsát. Skoye vicsorogva, gúnyosan vigyorgott a lányokra. – Azt hiszitek, jobbak vagytok nálunk? Azt hiszitek, hogy anyátok jobb volt?

– Dehogyis hisszük – mordult válaszul Nova mindhárom kérdésre – Tudjuk. – A mostohaanyjukra acsargott, mint aki mindjárt harap.

Kora azonban megragadta a testvére kezét, és elrángatta onnan, a sziklás emelkedőn kígyózó ösvény felé húzva a húgát. Nem ők voltak az egyetlenek, akik a magaslathoz tartottak. Az összes többi lány és asszony is elindult vissza a faluba. Elvégre látogatók érkeztek. Rieva a világ legeslegvégén volt – vagy talán inkább a legeslegalján. Ha a világoknak lenne lefolyója, ez a sziget biztosan azt a helyet jelölte volna. Bármiféle idegen felbukkanása ugyanolyan ritkaságszámba ment itt, akár egy lepke feltűnése a vihar förgetegében. Ráadásul ezek az idegenek mezárthok voltak. Ezekről a látogatókról senki sem akart lemaradni, még akkor sem, ha ez azt jelentette, hogy a parton hagyott juoltetemek netán megrohadnak a napon.

Lelkes csevegés, fojtott nevetés, izgatott morajlás és zsizsegés hallatszott körülöttük. Viszont rajtuk kívül senki más nem fáradt tisztálkodással. Nem mintha Korát és Novát kimondottan tisztának lehetett volna nevezni, de legalább lesikálták az arcukról meg a kezükről a mocskot, így a bőrük nemcsak rendesen látszott, hanem ki is pirult, ujjaikkal pedig hátrafésülték a sós víztől nyirkos hajukat. Mindenki más csupa vér, belsőség, zsír és veríték volt. Néhányan még mindig szorongatták a kampójukat-késüket. A sokaság úgy festett, akár a kaptárból előrajzó, gyilkos méhek raja.

Mire elértek a faluba, a darázshajó már leszállt a tisztásra. A férfiak és fiúk köré gyűltek, és ahogy a megérkező lányokra-asszonyokra néztek, undor meg szégyen sütött a szemükből.

– Elnézéseteket kérjük a szagért! – mentegetőzött a falu elöljárója, Sergesh a becses vendégeknek.

Így hát Kora és Nova végre megpillanthatták a mezárthokat, életükben először – vagyis talán másodszor, ha Niyoka esetleg a karjában tartotta őket tizenhat évvel ezelőtt, amikor ugyanott állt, ahol most a lányai, és nem is sejthette, hogy az élete hamarosan teljesen megváltozik.

A mezárthok négyen voltak: három férfi és egy nő. A bőrük pedig valóban olyan kék volt, akár a jéghegyek. Ha a két nővér a szívük mélyén, titkon reménykedett is abban, hogy talán maga Niyoka is köztük lesz, ez az ábránd első látásra szertefoszlott. Az anyjuknak ugyanolyan világos haja volt, mint nekik, ennek a nőnek viszont göndör, fekete fürtjei voltak. Ami a férfiakat illette, az egyik magas volt és kopaszra borotvált, míg a másiknak hosszú, fehér varkocsokban lógott le a haja, egészen a derekáig. A harmadikban viszont nem volt semmi különleges, leszámítva persze a kék bőrét. Vagyis… nem látszott különlegesnek, legalábbis első pillantásra. A haja barna volt, az arca átlagos. Nem volt különösebben magas, alacsony, jóképű vagy épp csúnya. Mégis volt benne valami, amitől sokkal inkább magára vonta a figyelmet, mint bármelyik társa. Talán büszke tartása, arrogánsan felvetett álla miatt? Valamilyen megmagyarázhatatlan okból Kora és Nova egyaránt meg voltak győződve róla, hogy ez a férfi a kapitány, ő az, aki az akaratával darázzsá formálta az istenfém hajót, és elrepítette ide. Biztosak voltak benne, hogy ő a mesterkovács.

A mezárthok összes képessége között – márpedig megszámlálhatatlanul sok akadt belőlük, és az állandó variációk egyre csak tovább bővítették a varázslatos adottságok határtalan tárházát – egy magasan a többi felett állt. Mezareth világában minden egyes ember valamilyen benne rejtőző képességgel született, amely csak akkor mutatkozott meg, ha az illető megérintette az istenfémet: így nevezték a mezarthiumot, a ritka, kék elemet. Ám milliókból csupán egy maréknyi személy rendelkezett a legfőbb, legértékesebb adottsággal: azzal a képességgel, hogy formálni tudja magát az istenfémet. Az ilyen mezárthokat mesterkovácsnak nevezték, mivel úgy tudták alakítani a mezarthiumot, ahogy az egyszerű kovácsok az egyszerű fémet – habár a mesterkovácsok nem tüzet, üllőt és kalapácsot használtak ehhez, hanem az elméjüket. A világukban nem létezett keményebb anyag a mezarthiumnál. Tökéletesen ellenállt bármilyen éles pengének, dermesztő vagy olvasztó hőfoknak, maró savnak. Még egy karcolást sem lehetett ejteni rajta semmivel. Egy mesterkovács elméje viszont képes volt szabadon formálni, kedvére alakítani: a fém mindenben engedelmeskedett az akaratának. A mesterkovácsok rálelhettek az istenfémre, kinyerhették és felébreszthették döbbenetes tulajdonságait. Építhettek belőle, repülhettek benne, akár még összeköttetést is alakíthattak ki vele, mintha majdhogynem eleven lény lett volna.

Mindig erről a képességről álmodoztak Rievában a gyerekek, miközben azt játszották, hogy ők a falu kék bőrű, varázserejű csatlósai, és most is erről sutyorogtak, lelkesen kipirulva. Arról beszéltek, kinek milyen alakú hajója lenne, ha kineveznék kapitánnyá: szárnyas cápákat, repülő kígyókat, fémszörnyeket, égi démonokat és halálos sugarakat képzeltek el. Néhányan kevésbé ijesztő formákat találtak ki: énekesmadarakról, szitakötőkről és hableányokról beszéltek. Kora és Nova egyik kis féltestvére, Aoki pedig kijelentette, hogy az ő hajója fenék alakú lenne.

– Az lesz az ajtó, ahol a lyuk van – csacsogta a kisfiú, és a saját hátsó felére mutatott.

– Kegyes Thakra, ne engedd, hogy Aoki mesterkovács legyen! – suttogta Kora a szeráf utazóhoz fohászkodva, akihez kis sziklatemplomukban szoktak imádkozni.

Nova halkan nevetgélt.

– Egy fenék alakú hadihajó nagyon is félelmetes volna – ismerte el. – Talán még fel is használom ezt az ötletet, ha kiderül rólam, hogy mesterkovács vagyok.

– Ugyan, dehogy! – tiltakozott Kora hevesen. – A mi hajónk természetesen egy juolt fog formálni, hogy megemlékezzünk szeretett otthonunkról.

Erre már nem sikerült eléggé halkra fogniuk a kuncogásukat, így az megütötte az apjuk fülét. A férfi egyetlen pillantással elnémította őket. Ehhez remekül értett. A lányok mindig is úgy gondolták, hogy bizonyulhatott volna ez a vele született, különleges adottságának: a vidámság eltiprása, a nevetés elnyomása. Ám az apjukról azt derítette ki a mezárthok vizsgálata, hogy elementál erővel rendelkezik. Képes volt megfagyasztani, jéggé dermeszteni dolgokat, és tény, ami tény, ez illett is hozzá. Az ereje azonban gyenge volt, akárcsak Skoyénak és szinte mindenki másnak Rievában, vagyis tulajdonképpen szinte mindenki másnak az egész világon. Az erős adottság nagyon ritka volt. Ezért indultak a csatlósok ilyen kutatásokra, és vizsgáltak meg embereket szerte a világon, olyan tűket keresve a szénakazalban, akiket besorozhattak a birodalom seregébe.

Kora és Nova biztosan tudták, hogy ők a keresett tűk. Muszáj volt annak lenniük.

Ám a vidámságuk hamar szertefoszlott, és nem csupán azért, mert az apjuk a torkukra fagyasztotta a nevetést. Azért is, ahogyan a csatlósok az összegyűlt nőket méregették… és láthatóan megérezték a szagukat is. A legkevésbé sem tudták leplezni az undorukat. Az egyikük halkan mondott valamit a társának, mire abból köhögésként tört ki az éles nevetés. Kora és Nova igazság szerint meg is tudták érteni a reakciójukat. A bűzt még ők maguk is ocsmánynak érezték, pedig hozzá voltak szokva. Akkor vajon milyennek találhatták azok, akik még sosem láttak – és végképp nem szagoltak – juolt, akiknek még soha életükben nem kellett kibelezniük vagy megnyúzniuk valamit? A nővéreknek szinte fájt a része lenni ennek az ocsmány csődületnek, tudva, hogy a látogatók szemében egyáltalán nem különböznek a többiektől. Mindketten ugyanazt a kétségbeesett könyörgést fogalmazták meg magukban. Nem tudhatták, hogy ugyanaz a gondolatuk támadt, pontosan ugyanabban a pillanatban, habár egyiküket sem lepte volna meg ez a tény.

Vegyetek észre! – szuggerálták a mezárthokat. Vegyetek észre minket! És mintha hangosan ki is ejtették volna ezeket a szavakat – mintha elkiáltották volna magukat –, a négy csatlós egyike a mondat közepén elhallgatott, elfordította a fejét, és egyenesen feléjük nézett.

A nővérek megdermedtek. Egymás munkától begörcsölt ujjaiba kapaszkodtak, és kis híján hátrahőköltek a rájuk szegezett átható tekintettől. A kopaszra borotvált férfi fürkészőn figyelte őket. Nyilván meghallotta a gondolataikat. Biztosan telepatikus képessége volt. A szemükbe nézett, és… beléjük látott. Mindketten megérezték őt az elméjükben, akár a füvön átsüvítő szellőt, miközben keresgélt bennük, és meglátta őket, pontosan úgy és pontosan olyannak, ahogy arra mindig is vágytak. Aztán váltott pár halk szót a nővel, aki erre Sergeshhez fordult, és közölt vele valamit.

A falu elöljárója igen elégedetlenül húzta el a száját.

– Talán előbb inkább a fiúkat kellene… – próbálta felvetni.

A nő azonban ellentmondást nem tűrően közbevágott.

– Nem. Ezekben a leányokban csatlósvér csörgedezik. Elsőként őket vizsgáljuk meg.

Így hát a mezárthok bevezették Korát és Novát a darázs alakú léghajóba. Amint beléptek a nyíláson, az bezárult mögöttük, egybeolvadva a fallal.

2.

ÚJABB ÉS ÚJABB SZÖRNYŰSÉGEK

Szárája hatéves kora óta rémálmok között élt. Négyezer éjszakán át barangolt Könny lakóinak álomvilágaiban, ahol a legkülönfélébb szörnyűségeket figyelte és alkotta meg. Hiszen ő volt a Rémálmok Múzsája. Száz lepkényi őrszeme éjjelente rátelepedett a város minden lakójának homlokára. Egyetlenegy férfi, nő vagy gyermek sem rejtőzhetett el előle. Megismerte a titkaikat és gyötrelmeiket, gyászukat és félelmüket, és azt hitte… azt gondolta… hogy már ismer minden szörnyűséget, és ezek után többé semmi sem lepheti meg.

Ám ez még azelőtt volt, hogy a citadella kertjének virágai között térdelt, a saját holttestének hamvasztására készülve.

Szegény, megtört porhüvelye! A fehér szirmok, melyek között hevert, kiemelték színei szépségét és gazdagságát: kék bőr, rózsaszín selyem, fahéjszínű haj, vörös vér.

Tizenhét éven át ez volt ő. Ez a láb rótta a végtelen köröket a citadella folyosóin. Ez a száj húzódott mosolyra, ez sikoltott némán lepkéket az égre, ez kortyolgatta az esővizet díszes ezüstkelyhekből. Minden, ami Szárája volt, az előtte heverő hús-vér testben létezett. Legalábbis mindaz, ami egykor volt. A lány lelke immáron végleg kiszakadt belőle. A halál könyörtelenül, visszavonhatatlanul kitépte onnan, és ez a test most már nem volt több, mint… Mint micsoda? Egy élettelen dolog. Véget ért életének roncsa. Amit épp most készültek elégetni.

Bőven vártak még rá újabb és újabb szörnyűségek. Szárája most már nagyon is tisztában volt ezzel.

3.

EGY TOPRONGYOS, BOGÁRSZEMŰ KISLÁNY

Az előző éjszakán a mezárthok fellegvára kis híján lezuhant az égből. A hatalmas citadella összezúzta és megsemmisítette volna Könny városát: ha bárki túléli a becsapódást, megfulladt volna az áradásban, miután a föld alatti folyók a felszínre törnek, és elárasztják az utcákat. De mindez nem következett be, mert valaki megakadályozta. Mit sem számított, hogy a citadella több száz méter magas volt, ismeretlen fémből készült és egy angyal alakú istenséget formázott. Lazlo megállította a zuhanását, megtartotta odafent, az égen. Lazlo Strange, az Idegen, a különös, farandzsi álmodozó, akiről kiderült, hogy bármilyen hihetetlen, maga is isten. Sikerült megakadályoznia, hogy a citadella lezuhanjon, így végül nem halt meg senki más, csak Szárája.

Vagyis ez így nem egészen volt igaz. A robbantószakértő is életét vesztette azon az éjjelen, ám az ő halála költői igazságszolgáltatásnak minősült. Szárájáé viszont pusztán szerencsétlen balsors volt. A lány éppen az erkélyén állt – a hatalmas szeráf tenyerén –, amikor a citadella megbillent, és eldőlt. Nem volt mibe kapaszkodnia. Elesett, selyemruhájában sebesen végigcsúszott a tükörsima mezarthiumon, és a kék fémujjakról leszánkázva a mélybe bucskázott.

Lezuhant és meghalt, és azt hinné az ember, hogy ezzel legalább befejeződött a borzalom, de korántsem volt így. Ezután következett a végső eltűnés, és az sokkal rosszabb volt. A holtak lelke nem pusztult el rögtön, amikor a lét szikrája kihunyt a testben, hanem kiszállt az élettelen porhüvelyből, és lassan enyészett el. Ha valaki mögött hosszú élet állt, ha már elfáradt és kész volt a halálra, akkor talán még békés, áhított megnyugvásnak is találhatta ezt. Szárája azonban korántsem készült még fel a végső elmúlásra. Úgy érezte, szertefoszlik: mintha egy vércsepp lett volna a vízben, vagy egy hópihe egy meleg, piros nyelven. A világ megpróbálta elnyelni, magába szívni, elemészteni őt.

És aztán… valami megálljt parancsolt ennek.

Az a valami természetesen nem más volt, mint Minja ereje.

A kislány erősebb volt a világ mohón tátongó pofájánál. Kiragadta a szellemeket a halál torkából, hiába próbálta az egyben lenyelni őket. Száráját is kihúzta onnan. Megmentette őt. Ez volt Szkathisz leányának képessége: elkapta a holtak lelkét, és megóvta őket attól, hogy elenyésszenek. Illetve, ez csupán a képessége egyik felét jelentette, és a megváltása legelső örömteli pillanataiban Szárája bele sem gondolt, miből is áll Minja adottságának másik része.

Olyan érzés fogta el, mintha a fulladástól menekült volna meg. Az imént még az enyészet környékezte, tehetetlenül és egyedül sodródott, magával ragadta az eltűnés árja, aztán egyszeriben már nem így volt. Ismét önmaga volt, és a citadella kertjében állt. Új szemével legelsőként Minját látta meg, és új karjával legelsőként őt ölelte át. Megkönnyebbülésében teljes egészében el is felejtette a kettőjük között feszülő ellentéteket.

– Köszönöm – suttogta teljes szívéből.

Minja nem viszonozta az ölelését, Szárája azonban ezt szinte észre sem vette. Abban a pillanatban semmi más nem tudatosult benne, csakis a hihetetlen fellélegzés. Kis híján semmivé lett, most mégis itt volt, igaz valójában, kézzel foghatóan, otthon. Akármennyit is álmodozott arról, bárcsak egyszer elszökhetne innen, most mégis menedéknek érezte ezt a helyet. Körülnézett, és lám, ott volt mindenki: Rubin, Veréb, Ádáz, a két Ellen, még néhány szellem, és…

Lazlo.

Ott volt Lazlo is, csodálatosan kék bőrűen, delejfénnyel a szemében. Szárája elámult a láttán. Úgy érezte magát, akár egy lélegzet, amit elnyeltek a vaksötétbe, ám azután dalként eresztettek ki. Az imént még halott volt, de aztán muzsika lett belőle. Megmentették, és majd szétvetette az öröm. Odarohant a fiatal férfihoz, aki a karjába zárta. Lazlóról csak úgy sugárzott a szerelem, az arcán könnyek gördültek le. Szárája a csókjaival itatta fel őket, aztán mosolygó szája a férfi ajkára tapadt.

A lány szellem volt, Lazlo pedig isten, és úgy csókolták egymást, mint akik elveszítették az álmukat, majd újból rátaláltak.

A férfi ajka Szárája vállához ért, rövid ruhájának vékony pántja mellett. Legutolsó közös álmukban is épp ott csókolta meg, miközben a testük egymáshoz simult az ágyon, és izzó hőség áradt szét bennük. Ez csupán előző éjszaka volt. Lazlo akkor megcsókolta a lány álombéli alakját, most pedig megcsókolta a szellemalakját, mire Szárája lehajtotta a fejét, hogy a fülébe suttogjon.

Egyetlen szó volt a nyelve hegyén: a legédesebb szó mind közül. Még nem mondták ezt ki egymásnak. Oly kevés idejük volt, és a lány többé nem akart elvesztegetni egyetlenegy másodpercet sem. Ám ehelyett olyan szavak hagyták el a száját, amik a legkevésbé sem voltak édesek, és… még csak nem is a saját szavai voltak.

Ez volt Minja képességének másik része: igen, a kislány nem csupán elkapta az eltűnni készülő lelkeket, és megkötötte őket ebben a világban. Nem csak visszaadta nekik az alakjukat, megint valóssá téve őket. Nem egyszerűen megakadályozta, hogy elenyésszenek és beleolvadjanak a semmibe.

Hanem ezenkívül parancsolt is nekik, teljhatalommal, vasakarattal.

– Játszani fogunk valamit – hallotta Szárája önmagát. A hang a sajátja volt, ám az, ahogyan beszélt, egyáltalán nem vallott rá. Negédesen és élesen szólalt meg, akár egy cukormázzal bevont kés. Valójában Minja szólt, őrajta keresztül. – Nagyon értek a játékokhoz. Majd meglátod. – Szárája próbálta magába fojtani a szavakat, de nem bírta. Nem ő irányította sem az ajkát, sem a nyelvét, sem a hangját. – Elmondom, hogy kell ezt játszani! Csak egyetlen szabály van. Meg kell tenned mindent, amit mondok, különben hagyom elenyészni a lelkét. Mit szólsz?

Meg kell tenned mindent, amit mondok.

Különben hagyom elenyészni a lelkét.

A lány érezte, ahogyan Lazlo egész testében megfeszült. A férfi kicsit elhúzódott tőle, hogy a szemébe nézzen. A tekintetében kihunyt a delejfény, most már Szárája elszörnyedését és rettegését tükrözte vissza, amint mindkettőjükben tudatosult az új valóságuk.

Szárája immáron szellem volt, és Minja irányítása alatt állt. A kislány azonnal érzékelte a helyzetből adódó előnyét, és ki is használta, kapva kapott a lehetőségen. Lazlo szerelmes volt Szárájába, Minja pedig a markában tartotta a lány lelkét, vagyis… vele együtt a férfit is.

– Bólints, ha érted! – utasította Szárája Lazlót a kislány akarata szerint.

A férfi bólintott.

– Ne! – hördült fel a Rémálmok Múzsájának szelleme; a szó harsány volt döbbent iszonyától. Úgy érezte, egy pillanatra sikerült visszanyernie a hangját, de azután mellbe vágta a felismerés, hogy Minja nyilván engedte őt megszólalni: hiszen mostantól csakis olyat tehetett, amit újdonsült úrnője akart tőle, vagy hagyott neki. Ó, istenek! Szárája nemrég megesküdött, hogy soha többé nem szolgálja ki Minja bosszúszomjas akaratát, erre tessék, most a kislány rabszolgája lett.

A citadella kertjében ezek övezték tehát őket: a hófehér szirmok, a szilvafák sorai, és a fémszalagok, melyeket Lazlo választott le a falakról, hogy megállítsa Minja szellemeinek támadását. A fém megfékezte és nem eresztette a fegyvereiket, és egy tucatnyi szellem azóta is szoborrá dermedve várakozott mögötte. Rubin, Veréb és Ádáz még mindig a terasz korlátjánál ácsorogtak, szorosan összebújva. Raszelasz, a fémbestia szinte mozdulatlannak tűnt, irdatlan mellkasa azonban egyenletesen emelkedett-süllyedt, és más szempontból is úgy látszott, hogy nyugodt ugyan, ámde mégiscsak eleven. A fejük felett a jókora, fehér sas, akinek a Lidérc nevet adták, rendületlenül rótta a köröket az égen.

A kert közepén, a virágszirmok ágyán Szárája kéklő és rózsaszínű, fahéj árnyalatú és véres holtteste hevert. A tetem két oldaláról nézett farkasszemet egymással Minja és Lazlo, aki mellett a halott lány szellemalakja állt.

Minja egész aprócska volt természetellenesen csenevész testében, még mindig a tizenöt évvel ezelőtti ruháinak elnyűtt rongyait viselve. Arca kerek és húsos volt, akár egy gyermeké, nagy, sötét szeme pedig diadalittasan lángolt, könyörtelen elégedettséggel. Habár ez az izzó szempár volt az egyetlen, ami ellentmondott a minden más szempontból csalóka látszatnak – a kicsiny termetnek, a toprongyosságnak –, Minjáról mégis csak úgy sugárzott az erő. Sőt valami még annál is rosszabb: rosszindulatú megszállottság, mely nem ismer el semmilyen más törvényt, csakis a saját fanatikus rögeszméjét.

– Kérlek, Minja, ne tedd ezt! – könyörgött neki Szárája. Szédelgett mindattól, ami új volt (a halála, Lazlo ereje), és mindattól, ami nem: a gyűlölettől és félelemtől, ami mindig is uralta az életüket, akárcsak a lenti emberekét. – Minden megváltozott – győzködte a kislányt. – Hát nem érted? Végre szabadok vagyunk!

Szabadok. A szó zeneként csendült. Édes dallamként szállt. A lány elképzelte, ahogy alakot ölt, akár az egyik lepkéje, és tündökölve pörög-forog a levegőben.

– Szabadok? – ismételte Minja. Az ő szájából hallva a szó nem csendült zeneként. Nem szállt.

– Igen – erősködött Szárája, hiszen végre meglelték a választ. Lazlo volt a válasz mindenre.

A halála és visszatérése döbbenetében a lány lassan értette meg, mit is jelent ez az egész, de most már belekapaszkodott a remény e mentőkötelébe. Egész életükben itt raboskodtak, ebben az égi börtönben, esélyük sem volt kijutni, megszökni, vagy legalább az ajtókat bezárni. Azzal a tudattal kellett együtt élniük, hogy az emberek előbb-utóbb biztosan visszatérnek ide, és akkor megint vér fog folyni az istenek fellegvárában. Egészen a múlt hétig meg voltak róla győződve, hogy a saját vérük folyik majd itt. Minja hadserege azonban változtatott ezen. Most már nem kellett meghalniuk, legalábbis akkor nem, ha hajlandóak helyette ölni. Ám azután milyen élet várhatott rájuk? Továbbra is csapdában lettek volna, csak épp immáron holttestekkel összezárva, ugyanúgy gyűlölettel és félelemmel eltelve – viszont nem a régivel, a szüleik hagyatékával, hanem új, éles indulattal, amit saját maguk szítottak.

De nem kellett így lennie.

– Lazlo képes uralni a mezarthiumot – magyarázta Szárája. – Mindig is csak erre volt szükségünk, semmi másra. Hiszen így képes irányítani a citadellát. – A fiatalemberre nézett, remélte, hogy igaza van. A láttán mintha felragyogott volna a szíveiben a nap. – Most már elmehetünk innen, bárhová!

Minja szenvtelenül méregette őt, majd Lazlóra emelte a tekintetét.

A férfi elképzelni sem tudta, mi járhat a látszólagos gyermek fejében. Fekete bogárszeméből nem sütött kérdés, ahogy semmi más sem. Ám Lazlo ugyanabba a reményteli mentőkötélbe kapaszkodott, mint Szárája.

– Így igaz. Érzem a citadellát rögzítő mágneses erőtereket. Ha felvonom a sarokköveket, akkor talán… – Elharapta a mondatot. Itt már nem volt helye bizonytalankodásnak. – Akkor biztosan el tudunk repülni innen.

Ez hallatlan jelentőségű volt. Az ég immáron minden irányba nyitva állt előttük. Szárája érezte a hívogató szabadságot. Ahogyan Rubin, Veréb és Ádáz is. Kicsit mindhárman közelebb húzódtak, bár még mindig egymásba kapaszkodva. Azok után, hogy hosszú-hosszú évekig kellett itt rostokolniuk, tehetetlenül, most végre egyszerűen elrepülhettek.

– Remek, éljen soká a mi hős megmentőnk! – szólt Minja. A hangja ugyanolyan kifejezéstelen volt, mint a tekintete. – De azért egyelőre még ne vágjunk neki a messzeségnek! Én még nem végeztem Könnyel.

Még nem végeztem Könnyel. Szárájának elszorult a torka. A kislány olyan szenvtelen hangon, olyan megtévesztő higgadtsággal szólt, hogy bármiről beszélhetett volna, de mindannyian tudták, mire gondol. A bosszúról beszélt.

Mészárlásról beszélt.

Az elmúlt napokban ők ketten rengeteget vitatkoztak, és Minja gonoszkodó szavai most élesen csengtek Szárája fülében.

Felfordul tőled a gyomrom… Hogy lehetsz ennyire gyenge?

Szánalmas vagy… Hagynál minket meghalni.

A sértegetést még el tudta volna viselni, sőt akár a többiek elárulásának vádját is, amit a kislány a fejéhez vágott. Minja szavai fájtak ugyan neki, a vérszomja viszont sokkal, de sokkal rosszabb volt: azzal szemben Szárája teljességgel tehetetlennek érezte magát.

Majd én megtanítom nekik, mit jelent a vérontás… Akkor lesz elég, ha már mindent visszafizettem.

Minja bosszúvágya rendületlen, rendíthetetlen volt. Az emberek lemészárolták a társait. A kislány annak idején dermedten állt a neveldéhez vezető folyosón, és hallgatta, ahogy a sikolyok sorra elhaltak, amint egyik kisded a másik után némult el örökre. Megmentett annyit, amennyit csak tudott, ám ez nem volt elég: mindössze négy csöppség maradt a majdnem harmincból, akik nagy részét lemészárolták, miközben ő tehetetlenül hallgatózott. Mindaz, ami a kislány volt, mindaz, amit tett, a Vérontásból következett. Szárája fogadni mert volna arra, hogy még soha a világtörténelemben nem létezett tisztább, elemibb düh Minjáénál. Ilyen haraggal szemben állva a lány most egyszeriben olyasvalamit kívánt meg, amire eddig még soha nem vágyott: hogy bárcsak örökölte volna az édesanyja adottságát. Izagol, a kétségbeesés istennője ugyanis képes volt manipulálni az érzelmeket. Szárája ennek az erőnek a birtokában megszüntethette volna Minja gyűlöletét. De nem rendelkezett anyja képességével. Csak az álmokat bírta megváltoztatni, a valóságot nem.

– Minja, kérlek! – próbálkozott tovább. – Annyi fájdalom volt már itt. Ez most végre esély lehet egy új kezdetre. Mi nem a szüleink vagyunk. Nem kell szörnyetegnek lennünk. – Esdeklése rekedt suttogásként tört elő: – Ne tegyél minket szörnyeteggé!

Minja kérdőn billentette oldalra a fejét.

– Mi lennénk a szörnyetegek? És akkor apád mi, aki megpróbált végezni veled, mikor még kisded voltál? A nagy Istenölő, gyermekek gyilkosa! Képes vagy őt védeni… Ha ezt jelenti hősnek lenni, Szárája… – Kivicsorította apró tejfogait, és azt acsarogta: – Akkor én inkább szörny leszek!

A másik lány a fejét csóválta.

– Nem védem apámat. Ez nem róla szól. Hanem rólunk. És arról, hogy mit választunk. Hogy kik akarunk lenni.

– Te nem választhatsz! – csattant fel Minja. – Halott vagy. Én pedig nem félek szörnyeteggé válni, ha kell.

Száráját ekkor végleg elhagyta a remény. Eleve sem bizakodott igazán – ahhoz túlságosan jól ismerte Minját. Most, hogy belőle szellem lett, a kislány rákényszeríthette arra, amit eddig semmiképpen sem volt hajlandó megtenni: arra, hogy meggyilkolja az apját, Eril-Fént, az Istenölőt. És azután? Hová vezetett volna Minja bosszúhadjárata? Pontosan hogyan fizethette volna vissza a Vérontás pusztítását? Hány embernek kellett meghalnia ahhoz, hogy Minja elégedett legyen?

Lazlóhoz fordult.

– Figyelj rám! – mondta sebesen, mert félt, hogy Minja elnémítja. – Nem teheted meg azt, amit kér tőled. Fogalmad sincs, hogy mire lenne képes. – Elvégre minden a férfin múlt. Minja hiába vált volna szörnnyé, Lazlo ereje nélkül nem jelenthetett nagyobb fenyegetést, mint eddig, csapdába zárva a citadellában, ahonnan sehogyan sem érhette el az ellenségeit. – Te megállíthatod őt.

Lazlo hallotta a szavakat, ám azok olyanok voltak, akár a megfejtésre váró, rejtélyes szimbólumok. Túl sok volt neki mindez, fel sem bírta fogni. Szárája meghalt. A férfi nemrég a karjában tartotta megtört testét, ami most is itt hevert előtte. Mindannak értelmében, amit a világról, az életről és a halálról tudott, ennek a megmásíthatatlan véget kellett volna jelentenie. Szárája mégis itt volt vele, itt állt előtte. A lány egyszerre volt elveszett és megtalált; és habár Lazlo tudta, hogy csupán a szellemét tartja a karjában, mégsem igazán bírta elhinni, annyira valósnak érezte őt. Végigsimította a tenyerét Szárája hátán. Az anyag pontosan úgy siklott a keze alatt, ahogy a selyem szokott a bőrön, a lány finom húsa pedig bemélyedt az ujjai nyomán, lágyan és ruganyosan és melegen.

– Szárája! – szólt. – Számíthatsz rám, majd én megvédelek. Nem fogom hagyni, hogy Minja eleressze a lelkedet, ígérem.

– Nem, ne ezt ígérd meg! Nem szabad segítened neki, Lazlo! Sem az én kedvemért, se bármi másért. Ezt kell megígérned nekem!

A férfi értetlenül pislogott. Felfogta ugyan a szavakat, de nem bírta elfogadni őket. Szárája volt az istennő, akivel álmaiban találkozott, és akivel együtt zuhant a csillagok közé. Megvásárolta neki a holdat, kék nyakát csókolgatta, és a karjában tartotta, miközben zokogott. A lány megmentette az életét. Megmentette az életét, ő pedig kudarcot vallott, amikor viszonoznia kellett volna ezt. El sem tudta képzelni, hogy ismét cserben hagyja a szerelmét.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte rekedten.

Szárája tisztán hallotta a gyötrelmét. Lazlo hangja egészen elképesztő volt. Nyersen szólt, és áthatotta az érzelem. Majdhogynem tapinthatóan érte a lányt, akár egy kérges tenyér gyengéd simogatása, és Szárája nem akart mást, csak átadni magát neki, és hagyni, hadd cirógassa örökké. Ehelyett kénytelen volt keserű szavakat kipréselni magából. Még mindig kínozta a halálának, a lelke kiszakadásának iszonyata, ám véresen komolyan gondolta a válaszát:

– Inkább tűnnék el végleg, mint hogy én okozzam a vesztedet és Könny pusztulását.

Veszted. Pusztulás. Ezek a szavak sehogy sem stimmeltek. Lazlo a fejét rázta, de nem bírt szabadulni tőlük. Hiszen ő épp most mentette meg a várost. Soha nem tett volna kárt benne. Viszont Száráját sem veszíthette el. Miféle választási lehetősége lett volna így?

– Nem kérheted tőlem, hogy ne mentselek meg.

Ekkor megszólalt Minja:

– Igazán, Szárája, és mégis hogy gondolod? – A hangneméből együttérzés csendült Lazlo nehéz helyzete iránt: mintha a másik lány állította volna ilyen lehetetlen döntés elé a férfit, nem pedig ő maga. – Hogy csak úgy hagyna téged elenyészni, és a lelkiismerete elviselné ezt a terhet?

– Te csak ne beszélj a lelkiismeretéről! – kiáltotta Szárája. – Hiszen te gondolkodás nélkül átgázolnál rajta és széthasítanád!

Minja vállat vont.

– Két fél is felér egy egésszel.

– Nem igaz – felelte Szárája keserűen. – Én már csak tudom.

Ő maga ugyan Minja miatt vált a Rémálmok Múzsájává, ám annak hatására, ahogyan hosszú évekig elmerült az emberek álmaiban, idővel megváltozott. Azelőtt páncélként viselte a gyűlöletet, mostanra viszont már rég elveszítette, és nélküle védtelen maradt Könny szenvedésével szemben. A lelkiismerete két ellentétes irányba húzta, így végül tényleg kettéhasadt, és a szakadás nyílt seb volt. És nem, a két fél tényleg nem ért fel egy egésszel. Mindössze egy-egy véres, csonka felet alkottak: az egyik a lány istenivadék családjához volt hűséges, a másik pedig megértette, hogy az emberek is áldozatok.

– Jaj, te szegényke! – gúnyolódott Minja. – Talán én tehetek róla, hogy egyikőtöknek sem elég erős a lelkiismerete?

– Az nem gyengeség, ha valaki a békét választja háború helyett.

– De a megfutamodás igenis az! – acsargott a kislány. – És én nem fogok megfutamodni!

– Szó sincs megfutamodásról. Végre szabadon elmehetünk innen, és…

– Nem vagyunk szabadok! – fakadt ki Minja, beléfojtva a szót. – Hogyan lehetnénk azok, amíg nem tettünk igazságot?! – Fellángolt a dühe. Állandóan parázslott benne a harag, közvetlenül a felszín alatt, és nem sok kellett hozzá, hogy valami felszítsa a lángját. A puszta gondolattól, hogy a gyilkosok büntetlenül megússzák, hogy az Istenölő felszabadultan sétafikálhasson Könny napsütötte utcáin, pokoli indulat gyúlt a szíveiben, és egyszerűen nem tudta megérteni, sosem bírta volna felfogni, vajon Száráját miért nem égeti ugyanez a tűz. Mégis mi hiányzott belőle? Hogyhogy neki mintha semmit sem jelentett volna a Vérontás? A dühtől fortyogva folytatta: – Egyvalamiben viszont igazad van. Tényleg megváltozott minden. Most már nem kell arra várnunk, hogy az emberek feljöjjenek hozzánk. – Sokatmondóan pillantott Raszelaszra, a szárnyas bestiára, és közölte: – Most már bármikor lemehetünk a városba, amikor csak kedvünk tartja.

Le a városba.

Minja odalent, Könnyben…

Lazlo és Szárája szorosan egymás mellett álltak. A lány érezte a derekán nyugvó kéz melegét, és azt is, ahogy Minja szavai hallatán a fiatal férfi összerezzent. Ő maga is megborzongott arra a gondolatra, amint a könyörtelen, bosszúszomjas társuk szabadon garázdálkodik Könnyben. Látta a lelki szemei előtt: egy toprongyos, bogárszemű kislány, nyomában egy hadseregnyi szellemmel. Rászabadította volna a holtakat a saját rokonaikra meg szeretteikre, ráadásul minden élet, amit a fantomok elvesznek, csak újabb és újabb katonákat jelentett volna Minja seregében. Ugyan ki szállhatott volna szembe egy ilyen ellenféllel? A tizerkének, legyenek bármilyen erősek, nem voltak elegen, a szellemharcosokat pedig nem lehetett megölni, de még csak megsebezni sem.

– Nem! – hördült fel a lány. – Lazlo nem fog téged levinni oda!

– De igen, ha szeret téged.

Ez a szó, ami néhány pillanattal ezelőtt még oly édes lett volna Szárája nyelvén, Minja szájából egyenesen obszcénnek hangzott.

– Jól mondom? – kérdezte a kislány, és Lazlóra szegezte sötét szemét.

Mit is felelhetett volna erre? Mindkét lehetőség elképzelhetetlen volt. Amikor megcsóválta a fejét, azt nem válasznak szánta. Kicsúszott a lába alól a talaj, forgott vele a világ. Csak azért rázta meg a fejét, hogy megpróbálja eloszlatni benne a ködöt, ám Minja ezt nemnek vette, és összehúzta a szemét.

Fogalma sem volt, honnan került ide ez az idegen, és hogyan lehetett istenivadék, mint ők, ám egyvalamit biztosan tudott: akármi-akárki is ez, akárhonnan jött, veszített. Hiába rendelkezett Szkathisz képességével, Minja akkor is legyőzte. Hát még ezt sem értették meg ezek a szerencsétlenek? Minja a markában tartotta mindkettőjüket, mégis úgy vitatkoztak itt vele, mintha lett volna beleszólásuk bármibe is.

Pedig nem volt.

Valahányszor Minja nyert kvellben – márpedig ő mindig győzött ebben a játékban –, felborította a táblát, szanaszét szórva a bábukat, hogy a vesztesnek négykézláb kelljen az asztal alá másznia, és összegyűjtenie őket. A veszteseknek fontos volt megérteniük, hogy vereséget szenvedtek. Néha külön a fejükbe is kellett verni ezt a tényt, mert maguktól nem fogták fel. A kérdés csak az volt: hogyan?

Mi sem volt könnyebb. Az idegen úgy tartotta a karjában Száráját, mintha a lány az övé lett volna. Pedig nem volt. A férfi csak addig ölelhette magához a Rémálmok Múzsáját, amíg Minja úgy nem dönt, hogy elragadja tőle.

És a kislány most úgy döntött.

Elragadta Száráját. Ehhez persze a kisujját sem kellett megmozdítania. Egyszerűen csak arra utasította a halott lány lényét, hogy engedelmeskedjen. Kelthetett volna olyan látszatot, mintha a lány saját magától mozogna, de hol lett volna abban a lecke? Ehelyett inkább megragadta Szárája csuklóját, haját, megmaradt valóját. És magával húzta.

4.

HÁBORÚ A LEHETETLENNEL

Lazlo úgy érezte, mintha tíz körömmel próbálna a józan eszébe kapaszkodni, ám a megállás nélkül örvénylő világ bármelyik pillanatban leránthatja a szakadék pereméről, és az őrület mélységes mélyére taszíthatja – pontosan ugyanúgy, ahogy előző éjjel óriásit taszított rajta a robbanás lökéshulláma. Nyilván ez is része volt a problémának: csúnyán beverte a fejét a macskakőbe, még mindig lüktetett a fájdalomtól, rá-rátört a szédelgés, és a füle egyre csak csengett. Egy darabig vérzett is. A vörösség rászáradt a nyakára, összeragadt a robbanás porával, ám a saját véréből volt rajta a legkevesebb. A karját, kezét és mellkasát beborította Szárája vére, és ennek valóssága – mert ugyan mi lehetett volna valósabb a vérnél? – háborút szított a fiatalemberben a gyász és a hitetlenség között.

Hogyan is foghatta volna fel mindazt, ami történt? Élete legeslegszebb álmában kitárta a szíveit Szárája előtt, megcsókolta a lányt, együtt repült vele, majd egymás karjában maguk mögött hagyták az ártatlanságot, és átléptek egy másik, perzselő, édes, tökéletes világba… Ám ebből hirtelen kiszakadtak, amikor Lazlót váratlanul felébresztette valaki.

Méghozzá nem más, mint az alkimista Thyon Nero, aki az ablakánál állt, és ridegen olyan vádakkal illette Lazlót, melyek végül ahhoz a döbbenetes felfedezéshez vezettek, hogy kicsoda és micsoda is ő valójában: nem zoszmai hadiárva, mint világéletében hitte, hanem egy isten félig emberi fia, megáldva azzal a képességgel, ami segíthetett Könny évszázados átkán. A felismerést épp időben tette ahhoz, hogy megmenthesse a várost.

Száráját viszont nem.

Mindenki mást sikerült megóvnia, csak a lányt nem. Még mindig nem bírt mély levegőt venni. Tudta, hogy örök életére kísérteni fogja a látvány, ahogy Szárája teste ívbe hajlik a kapun, amire rázuhant, és hosszú, fahéjszínű tincseinek végéről csöpög a vér.

Azonban a csodák és szörnyűségek láncolata nem szakadt meg a lány halálával. Ez már nem az a világ volt, amit Lazlo ismert, amilyennek eddig a tündérmesékkel teli könyvein túli valóságot tapasztalta. Ezen a helyen a lepkék mágikusak voltak, az istenek tényleg léteztek, az angyalok pedig akkora máglyán égették el a démonokat, mint a hold. Itt a halál nem jelentett egyet a véggel. Szárája lelke megmenekült az enyészettől, és biztonságosan ide volt kötve az élők világához – ó, csodák csodája! –, csakhogy egy maszatos kislány tartotta a markában a sorsát. Hol mézesmadzagként húzta el azt előttük, hol pedig pórázként rángatta, és ezzel mindkettőjüket visszalökte a szörnyűségek legmélyére.

Most pedig Minja elszakította tőle a lányt, és Lazlo elmerült a kétségbeesésben, ami feneketlen szurdoknak bizonyult. Próbált Szárájába kapaszkodni, de minél görcsösebben szorította, alakja csak annál inkább semmivé lett a karjában. Mintha a hold tükörképét próbálta volna magához ölelni.

Eszébe jutott egy kifejezés az egyik mítoszból: „szátház”. Ez a szó a vágyat fejezte ki olyasmi iránt, amit az ember sosem kaphat meg. Értelmetlen, reménytelen áhítozást jelentett – ahogy egy utcagyerek arról álmodozik, hogy egy szép napon majd királlyá koronázzák –, és annak a férfinak a történetéből eredt, aki beleszeretett a holdba. Lazlo azelőtt kedvelte ezt a mesét, most viszont meggyűlölte. Hiszen a lehetetlennel való megbékélésről szólt, és ő többé már nem volt képes erre. Miközben Szárája elillant a karjából, a férfi tudta, hogy a lehetetlennel szemben nem maradt más választása, csak a háború.

Háború a lehetetlennel. Háború az előtte álló, szörnyűséges gyermekkel. Nem kevesebb várt rá, mint egy háború megvívása.

De… hogyan is vívhatott volna háborút Minjával, amikor a kislány a markában tartotta Szárája lelkét?

Lazlo a fogát csikorgatta, nehogy olyasmi szaladjon ki a száján, amit nagyon nem lenne bölcs dolog kimondani. Sziszegve, az ajkát összeszorítva lélegzett. A kezét is ökölbe szorította, ám a testét túlságosan sok düh töltötte el ahhoz, hogy uralni tudja; és még nem tudatosult benne a tény, miszerint immáron nem csupán ember. Lényének határai megváltoztak. Hús és vér volt, csont és spiritusz, de most már fém is.

Raszelasz felüvöltött. A bestia, ami egykor Szkathisz ocsmány teremtménye volt, mostanra Lazlo fenséges jószága lett. A részben spektrám, részben madvács lény kecses és erőteljes volt, hatalmas, tükörfényes fémaganccsal és oly finom kidolgozással, hogy mezarthiumszőre puhának érződött. Lazlo nem szándékosan késztette üvöltésre az állatot, ám az mostanra a lénye kiterjesztése lett, így amikor ő magába fojtotta az indulatát, az Raszelaszból tört ki helyette. Az a hang… Amikor a bestia odalent, a városban üvöltötte el magát, a hangja színtiszta gyötrelem volt. Most viszont düh áradt belőle, és az egész citadella beleremegett.

Minja is megérezte a haragja hevét, ám a szeme sem rebbent tőle. Tudta, ki itt az egyetlen, akinek számít a dühe, ahogy azt Lazlo is megértette.

– Nem beszélek szörnyetegül – közölte a kislány, miután a fülsiketítő bömbölés elhallgatott –, de azért remélem, hogy ezt nem nemleges válaszként kéne értelmeznem. – A hangja mostanra nyugodt lett, sőt egyenesen unott. – Bízom benne, hogy sikerült megjegyezned a szabályt. Elvégre igazán rövid és egyszerű.

Meg kell tenned mindent, amit mondok, különben hagyom elenyészni a lelkét.

– Megjegyeztem – mondta Lazlo.

Szárája ekkorra már Minja mellett volt. A levegőben lebegett, szobormereven, mintha egy kampóról lógott volna le. Tisztán sütött a szeméből a rettegés és a reménytelenség, és Lazlo biztos volt benne, hogy eljött a pillanat, amikor meg kell hoznia a lehetetlen választást: a szerelme, vagy egy egész város. Lüktetett a vér a fülében. Békéltetőn felemelte a kezét.

– Ne bántsd!

– Ne kényszeríts rá, hogy bántanom kelljen! – vágott vissza Minja.

Lazlo mögül ekkor éles nesz hallatszott, részben felhördülés, részben elfojtott zokogás. Habár nem volt hangos, mégis mennydörgésként hasított a fenyegetés feszültségébe. Minja a másik három istenivadékra pillantott. Rubin, Veréb és Ádáz még mindig kábák voltak a sorozatos döbbenettől. A citadella megdőlése, Szárája lezuhanása, azután ennek az idegennek a felbukkanása, a karjában a lány holttestével… Egyik sokk a másik után érte őket, erre most jött ez.

– Mit művelsz? – kérdezte Veréb hitetlenkedve. Elszörnyedt tekintettel bámult Minjára. – Nem… nem használhatod így Száráját. Ezt nem teheted!

– Nyilvánvaló, hogy nagyon is megtehetem – válaszolta a kislány, és mintegy ennek bizonyítékaként arra kényszerítette a halott lányt, hogy bólintson.

Groteszk, kurta biccentés volt, miközben Szárája egyre csak esdekelt nekik, némán, a tekintetével. Ez volt Minja képességének egyetlen gyengéje: nem bírta megakadályozni, hogy áldozatai szeméből süssön a szenvedésük. Vagy talán egyszerűen csak így volt kedvére való.

Veréb torkából ismét halk, fojtott zokogás tört fel.

– Minja, elég! – kiáltotta, és előrelépett.

Oda akart menni Szárájához, hogy elrángassa Minjától – nem mintha képes lehetett volna erre –, de a kert közepén heverő holttesthez érve megtorpant. Megkerülhette volna, vagy akár át is léphetett volna felette, ám ehelyett földbe gyökerezett lábbal bámulta. Egészen mostanáig csak a terasz túlsó végéből látta, amikor Lazlo lefektette a földre. Most, hogy ilyen közelről szembesült a brutális valósággal, Verébnek elakadt a lélegzete. Rubin és Ádáz odaléptek mellé, és ők is lebámultak a holttestre. A fiatalabb lány nyöszörgést hallatott.

Száráját felnyársalta a kerítés, amire zuhant. A seb pontosan a mellkasa közepén volt, egyenetlen szélű lyukként tátongott. Amíg Lazlo rá nem talált, a lány homorítva, lelógó fejjel hevert, így a vér végigfolyt a nyakán, bele a hajába, és belepte a tincseit. A halántékánál meg a feje tetején még látszott a szálak fahéjszíne, ám a hosszú, hullámos fürtök nagy része borvörös lett, és ragacsos csomókban tapadt össze.

Mindhárman egyik Szárájáról a másikra néztek, oda-vissza – a holttestről a szellemalakra, a szellemalakról a holttestre –, és próbálták valahogy összeegyeztetni a kettőt. A szellemen ugyanaz a rövid, rózsaszín ruhácska volt, mint a testen, habár az előbbin nem virított vér, és az utóbbival ellentétben seb sem látszott rajta. A fantomalak szeme nyitva volt, a tetemé csukva. Lazlo a csókjával zárta le a lány szemét, amikor lefektette a virágok közé, bár azt nem lehetett volna mondani, hogy békésnek tűnt így. Egyik alak sem látszott annak: sem az, amelyik élettelenül hevert a földön, üres porhüvelyként, sem az, amelyik mozdulatlanul lebegett a levegőben, egy veszélyes játék tehetetlen bábjaként.

– Szárája halott, Minja – mondta Veréb, és egy-egy könnycsepp gördült le az arcán. – Meghalt.

A kislány kissé gúnyosan puffogva azt felelte:

– Tisztában vagyok vele, kösz.

– Biztos? – kérdezte Ádáz komoran. – Csak mert az előbb mégis játéknak nevezted ezt. – Az idegenéhez képest a saját hangját most egyszeriben túlságosan magasnak, vékonynak hallotta. Önkéntelenül is elmélyítette, Lazlo férfiasan érdes hangszínéhez igazodva. – Nézz rá, Minja! – mondta, és a testre intett. – Ez nem játék. Ez halál.

Minja lepillantott a testre, ám ha Ádáz abban reménykedett, hogy ez hatni fog rá, akkor csalódnia kellett.

– Talán azt hiszed, nem tudom, mi a halál? – kérdezte a kislány, és az ajka derűsen görbült felfelé.

Ó, de még mennyire, hogy tudta. Amikor hatéves volt, az emberek hidegvérrel meggyilkoltak mindenkit, akit csak ismert, kivéve azt a négy csöppséget, akiket sikerült az utolsó pillanatban megmentenie. A halál tette őt azzá, aki volt: a természet rendjével dacoló, örök gyermekké, aki sosem nőtt fel, sosem felejtett, és sosem bocsátott meg.

– Minja! – szólalt meg Rubin. – Ereszd el őt!

Lazlo nem tudhatta, milyen szokatlan, hogy szembeszállnak a bosszúszomjas lány akaratával. Ehhez eddig egyedül Szárájának volt bátorsága, de most már persze ő sem ellenkezhetett. A többiek viszont jól tudták, mit tenne most, és átvállalták tőle a feladatot, a saját hangjukat kölcsönözve az elnémított lánynak. Visszafojtott lélegzettel gyűjtöttek erőt, hogy kibökjék a szavakat. Arcukba szökött a vér, így bőrük lila árnyalatban játszott. Félelmetes érzés volt, ugyanakkor felszabadító is, mintha végre belöknének egy ajtót, amin eddig egyikük sem mert belépni. Lazlo némán várt, hálás volt a közbenjárásukért, és fohászkodott, hogy Minja hallgasson rájuk.

– Azt akarod, hogy eresszem el? – kérdezte a kislány, veszélyesen villanó szemmel.

– Ne! – szólt Lazlo sietve, mert egyből értette, hogy Minja arra céloz: hagyná Szárája lelkét elenyészni. Olyan volt ez, akár egy tündérmese, ahol a pontatlanul megfogalmazott kívánság balul sül el, és a kívánó pórul jár miatta.

– Tudod, hogy értettem – mondta Rubin türelmetlenül. – Egy család vagyunk. Nem bánunk egymással rabszolgaként.

– Te csak azért nem ugráltatsz mindenkit, mert nincs ilyen hatalmad – vágott vissza Minja.

– Akkor sem tennék ilyet, ha megtehetném – tiltakozott a lány. Habár… mi tagadás, nem valami meggyőzően.

– Nem használjuk egymáson a varázserőnket – mondta Ádáz. – Ez a szabály.

Minja mindannyiukkal megígértette ezt, amikor még kisgyerekek voltak. A szíveikhez emelték a kezüket, megesküdtek, és be is tartották az esküjüket – egy-egy kósza esőfelhőt vagy megégett ágyat leszámítva.

Az örök kislány a családját figyelte, ahogy most az idegen köré gyűltek. Úgy tűnt, mintha mindannyian ellene fordultak volna. Lassan válaszolt, mint aki idiótáknak magyarázza a nyilvánvalót.

– Ha nem használnám Száráján a varázserőmet, elenyészne.

– Akkor használd érte, ne ellene! – könyörgött Veréb. – Megkötheted a lelkét, de attól még meghagyhatod a szabad akaratát, mint a két Ellennek.

Nagy és Kis Ellen volt az a két szellemasszony, akik felnevelték őket, és Veréb ártatlan kijelentése bizony nem teljesen állta meg a helyét róluk. Az istenivadékokban kezdett tudatosulni, hogy a dajkáik jelenleg a legkevésbé sem rendelkeznek szabad akarattal. Hiszen ha a maguk urai lettek volna, akkor biztosan nem maradnak a többi szellemmel, tétlenül álldogálva a fémbarikád mögött, amit Lazlo hozott létre, mikor kivédte Minja támadását. A két asszony már rég mellettük termett volna, hogy beleüssék az orrukat a dolgukba, ciccegve és dorgálva közbeavatkozzanak, ahogyan szoktak.

Mégsem tették, és amint a kislány társai felfogták ezt, a döbbenetük erre összpontosult.

– Minja! – hördült fel Ádáz megbotránkozva. – Mondd, hogy nem irányítod a két Ellent!

Ez egyszerűen felfoghatatlan volt. A két asszony nem ugyanolyan volt, mint a többi szellemkatona Minja tragikus, halott seregében. Ők soha nem gyűlölték az istenivadékokat, még annak idején, a mezárthok uralma alatt sem. Odaadóan gondoskodtak róluk a neveldében, szerették mindegyiküket, ahogy a kicsik is őket, és az életüket feláldozva próbálták megóvni a gyermekeket az Istenölőtől. Az ő lelkük volt a legelső, amit Minja elkapott és megkötött, még azon a borzalmas napon, mikor magára maradt négy kisdeddel, akiket egyedül kellett volna felnevelnie egy véráztatta börtönben. A két Ellen nélkül esélye sem lett volna boldogulni; és kezdettől fogva – legalábbis egészen a közelmúltig – úgy is tett, ahogy Veréb mondta: értük használta a mágiáját, nem ellenük. Igen, a markában tartotta a lelküket, akárcsak a többiekét, de csak azért, hogy ne enyésszenek el. Meghagyta a szabad akaratukat. Elméletileg.

A kislány arca elkomorult, egy szempillantás erejéig bűntudat villant fel rajta, de azon nyomban el is tűnt.

– Szükségem volt rájuk. A citadellát védtem – mondta, majd szúrós szemmel Lazlóra meredt. – Azután, hogy ő bezárta ide a seregemet.

– Hát, most már nem kell megvédened – közölte Ádáz. – Hagyd őket békén!

– Jól van, na! – adta be a derekát Minja.

A szellemasszonyok felszabadultak, és egyből előjöttek a mezarthium gátja mögül. Nagy Ellen szeme szinte izzott. Néha azzal a módszerrel húzta ki a gyerekekből az igazságot, hogy sólyomfejet öltött magára. Annak az átható tekintetnek nem lehetett ellenállni. A nő most nem változtatott alakot, a tekintete azonban így is épp elég átható volt.

– Kedveskéim, viperáim! – szólt, ahogy odalépett hozzájuk. Lebegni látszott, a lába nem ért a földhöz. – Most már hagyjátok szépen abba ezt a civakodást, rendben? – Ugyanannyira gyengéd, mint dorgáló hangon szólt Minjához: – Tudom, hogy fel vagy dúlva, de Szárája nem az ellenséged.

– Elárult minket.

Nagy Ellen ciccegett.

– Ugyan, dehogy! Eszébe sem jutna ilyesmi. Csak nem azt tette, amit te akartál. Ez nem árulás, édesem. Hanem vita.

Kis Ellen, aki korban és termetben is rászolgált a nevére idősebb, testesebb társához képest, némi derűvel hozzátette:

– Te bezzeg soha nem csinálod azt, amit én akarok, Minjácskám. Ezek szerint az is árulás, valahányszor nem vagy hajlandó megfürdeni?

– Az más – motyogta a kislány.

Lazlo némán figyelte őket, miközben olyan iszonyatos érzés gyötörte, mintha satuba fogták volna a szíveit. Bizarrnak találta a társalgás hangnemét. A hihetetlenül könnyed beszélgetés egyáltalán nem fért össze azzal, hogy Minja rabságban tartotta Szárája lelkét. A szellemek mintha azért rótták volna meg a kislányt, mert túl szorosan ölelt magához egy cicát.

– Együtt kellene eldöntenünk, mit tegyünk – jelentette ki Ádáz, újonnan elmélyített hangján. – Közösen.

Veréb esdeklő hangon tette hozzá:

– Minja, itt most rólunk van szó. Mindannyiunkról.

Rólunk – hallotta a szót a kislány élesen. Az aprócska szó valójában nagyon is hatalmas volt, és csakis az övé. Nélküle nem maradt volna más mindannyiukból, csak néhány csont a bölcsőkben. Erre most a többiek mégis lelkesen odagyűltek egy olyan férfi köré, akit életükben először láttak, és az őket megmentő, megóvó társukra bámultak úgy, mintha idegen volna.

Nem. Inkább úgy néztek rá, mintha az ellenségük lenne. Minja nagyon is jól ismerte ezt a tekintetet. Tizenöt éve így nézett rá minden egyes lélek, amit elfogott. Megborzongott… valamitől… egész testében. Az érzelem olyan heves volt, akár a boldogság, de mégsem lehetett az, épp ellenkezőleg. Úgy áradt szét Minja ereiben, akár az olvadt mezarthium, és a kislány legyőzhetetlennek érezte magát tőle.

Nem más volt ez, mint gyűlölet.

Reflexként tört rá, mint amikor az ember gondolkodás nélkül kést ránt, ha az ellenfele keze gyanúsan megrebben. Úgy lüktetett Minjában, akár a vér, akár a spiritusz. Bizseregtek tőle az ujjai. A nap hirtelen mintha ragyogóbban sütött volna, és minden tisztábbá, világosabbá, egyszerűbbé vált. Hiszen pontosan ez töltötte ki a kislány életét: ellenségei voltak, ellenség volt. Gyűlölte azokat, akik gyűlölték. Jobban gyűlölte az ellenségeit, mint azok őt. A gyűlölete nagyobb, erősebb volt bárki másénál. Direkt azzá a szörnyeteggé vált, amitől az ellenségei mindennél jobban rettegtek. És amikor csak tudta, ahogyan csak tehette, elérte, hogy szenvedjenek.

Ez a jól ismert, megszokott érzés sebesen öntötte el. Ha lett volna méregfoga, az most gyilkos harapásra készen villant volna ki.

De… kit harapjon meg?

Kit gyűlöljön itt?

A családja állt előtte. Az elmúlt tizenöt évben mindent csak és kizárólag értük tett. Itt most rólunk van szó – mondta Veréb. Rólunk, rólunk, rólunk. Most mégis elhúzódtak tőle, az idegen köré sereglettek, és úgy néztek Minjára, mintha már nem lett volna része mindannyiuknak. Kívülálló lett belőle, egyedül maradt, elszigetelődött a többiektől. Egyszeriben űr támadt benne. Vajon a többiek is ugyanúgy elárulnák, mint Szárája? És… mihez kezdene, ha tényleg mind árulónak bizonyulnának?

– Nem kell most rögtön eldöntenünk az egész életünk menetét – szólalt meg ekkor Nagy Ellen. A kislányra szegezte a tekintetét. Bársonyosan barna szeme most nem egy sólyomé volt, hanem nagyon is emberi, gyengéd és szeretetteljes együttérzéssel teli.

Minjában egyre jobban megfeszült valami, akár egy elpattanni készülő húr, minél inkább ellenálltak neki a többiek. Ha bárki meg akarta mondani neki, mit csináljon, attól csak sarokba szorítva érezte magát, és ennek hatására úgy is küzdött, mint aki csapdába esett: elkeseredetten, a végsőkig elszántan. Lazlo már a legelső pillanatban magára haragította őt, amikor úgy bukkant elő a semmiből, akár egy lehetetlen látomás – egy mezárth, Raszelasz hátán! –, majd arra utasította, hogy kapja el Szárája lelkét. Mintha saját magától nem tette volna meg! Hogy nem sült le a bőr a fickó képéről! Az arcátlansága savként mart a kislányba. Az idegen még a földhöz is merészelte szegezni őt a fémszörnyetegével. A lány mellkasa még mindig sajgott, és biztos volt benne, hogy Raszelasz kemény patája csúnya véraláfutást hagyott rajta, ám ez igazán semmiség volt a dühéhez képest. Lazlo erőfitogtatással rákényszerítette arra, amit magától is épp tenni készült, és ettől ez a jöttment nyertesnek tűnt, míg Minja vesztesnek.

Mi lett volna, ha parancsolgatás helyett Lazlo inkább szépen megkéri a kislányt? Kérlek szépen, könyörgök neked, légy oly kegyes, és kapd el Szárája lelkét! Vagy még ennél is jobb lett volna, ha egyszerűen bízik benne, hogy Minja saját magától is azt teszi, amit kell. Jó, nyilván akkor sem álltak volna neki kedélyesen cseverészni meg teázni, de vajon Szárája most dermedten lebegne a levegőben? Valószínűleg nem.

És habár a férfi természetesen nem ismerhette őt eléggé ahhoz, hogy tudja, mi az, amivel a legkevésbé vagy a legjobban hathat rá, a többieknek igenis okosabbnak kellett volna lenniük. Ám mindannyiuk közül egyedül Nagy Ellen tudta, mit kell tennie.

– Egyszerre csak egy dologgal foglalkozzunk, és haladjunk szép sorjában! – mondta szelíden. – Nos, akkor, hadd halljuk, aranyom: mi a legelső teendő?

Ahelyett, hogy utasítgatta volna Minját, a dajka kérdést intézett hozzá. Az asszony hallgatott rá, és hagyta őt választani. A kislányban erre kissé enyhült a pattanásig feszült indulat, ami persze nem más volt, mint félelem, még ha maga Minja nem is volt tisztában ezzel. Haragnak hitte az érzést, mindig és csakis annak, pedig valójában rettegés töltötte el, ami azért bújt a düh álcája mögé, mivel Minja gyengeségnek tartotta a félelmet. És már hosszú-hosszú évekkel ezelőtt megfogadta, hogy soha többé nem lesz gyenge.

Válaszolhatta volna, hogy a legelső dolguk megölni Eril-Fént. Elvégre a többiek pontosan erre számítottak tőle. Látta a feszültségükben, a gyanakvásukban. Csakhogy valami mást is látott rajtuk: a növekvő ellenállást. Már kipróbálták, milyen dacolni vele, és ennek íze még mindig a nyelvük hegyén volt. Ostobaság lett volna most erőltetni őket, márpedig Minja nem volt ostoba. Az életben, akárcsak a kvellben, mindig a nyílt támadás váltotta ki a legnagyobb ellenállást. Egyelőre jobb volt lepleznie a szándékait, hamis biztonságérzetbe ringatni a többieket, megvárni, hogy elbízzák magukat, és megint védtelenek legyenek vele szemben. Így inkább tett egy lépést hátra, és arra koncentrált, hogy lehiggadjon.

– A legelső teendőnk az – szólt –, hogy gondoskodjunk Szárájáról.

Azzal elengedte a lányt… mármint, felszabadította a fantomalakot a kontrollja alól, nem pedig szélnek eresztette a lelkét. Nem szorult további erőfitogtatásra. Már emlékeztette a többieket, ki itt a főnök.

A vasakarata alól kiszabaduló Szárája visszahuppant a földre. Olyan hirtelen szűnt meg a szobormerevsége, hogy térdre rogyott. Eddig hosszú perceken át lebegett dermedten, megbénultan, és egyre csak küzdött Minja béklyója ellen, gyenge pontot keresett rajta. Ám a kislány erejének nem volt gyenge pontja. Abszolút teljhatalommal uralkodott a szellemeken, és most, hogy Szárája kiszabadult ebből a rabságból, egész testében reszketett, abba sem bírta hagyni.

Lazlo odarohant hozzá, a karjába zárta, és rekedtes hangján azt mormolta:

– Semmi baj. Minden rendben lesz. Meg fogunk menteni, Szárája. Találunk megoldást. Meg fogunk menteni.

A lány nem válaszolt. Lazlónak dőlt, elgyengülten, és csakis arra tudott gondolni: Hogyan?

A többiek – Minját kivéve – köré gyűltek, a karját meg a haját simogatták, és kérdezgették, hogy jól van-e. Mindhárman szégyenlősen sandítgattak Lazlóra, elvégre ő volt az első eleven idegen a körükben. Veréb volt az, aki végül komor arccal Minjához fordult, és bizonytalanul megkérdezte tőle:

– Mit jelentsen az, hogy „gondoskodjunk Szárájáról”?

– Ó! – grimaszolt úgy a kislány, mintha a téma roppant sajnálatos lenne. – Ahogy azt voltál olyan szíves az imént külön kihangsúlyozni nekem, Szárája halott. – A holttestre intett. – Nem hagyhatjuk csak úgy itt heverni, nem igaz? Kénytelenek leszünk elégetni.

5.

A KÖNNY ÉS A FÁJDALOM

Elégetni.

Ennek nem kellett volna sokként érnie őket, mégis akként hatott. A kertben nem volt elég mély a föld ahhoz, hogy sírt ássanak a lánynak, és igazat kellett adniuk Minjának: természetesen nem hagyhatták a testet csak úgy itt heverni. De egyikük sem állt még készen arra, hogy szembenézzen azzal, amit tenniük kellett. A fájdalom elviselhetetlenül friss volt, a test pedig elviselhetetlenül… Szárája.

– Nem! – szólt Lazlo, és kifutott az arcából a vér. Még mindig nem bírt megbékélni a két különböző Szárájával. – Hiszen… hiszen itt a teste, és itt a lelke. Nem tudnánk egyszerűen csak… megint összerakni a kettőt?

Minja felvonta a szemöldökét.

– Megint összerakni a kettőt? – ismételte gúnyosan. – Talán úgy, mintha szépen visszaöntenénk egy feltört tojást a héjába?

Nagy Ellen csitítóan a kislány vállára tette a kezét, majd végtelenül gyengéden azt felelte Lazlónak:

– Ez sajnos nem így működik.

Maga Szárája tudta jól, hogy a teste nem hozható helyre. Az oromdísz, amire zuhant, átdöfte mindkét szívét, és összezúzta a gerincét. De azért ő is ugyanilyen csoda után áhítozott.

– Nem születtek itt olyan istenivadékok is, akiknek gyógyító erejük volt? – kérdezte, a többi különleges képességű gyermekre gondolva, akik a citadellában jöttek világra, és mind nyomtalanul eltűntek innen az évek során.

– De igen, akadtak ilyenek – válaszolta a dajka. – Ám rajtad még ők sem tudnának segíteni. A halált nem lehet meggyógyítani.

– És olyan, aki feltámasztja a holtakat? – makacskodott a lány. – Olyan nem volt?

– Még ha volt is, most már akkor sem vennénk semmi hasznát, hiszen ki tudja, hová került innen a szentem. A te szegény testedet már nem lehet megmenteni, édeském. Nagyon sajnálom, de Minjának bizony igaza van.

– Na de elégetni… – tiltakozott Rubin, és a hangjából pánik csendült, hiszen tudta, hogy neki kell majd meggyújtania a máglyát. – Ez annyira… végleges. Megváltoztathatatlan.

– A halál is az: örök – mondta Kis Ellen. – Míg a test egyáltalán nem az. – A másik dajka ugyan nem hatott rájuk olyan elemi erővel, mint rangidős társa, de akkor is, mióta csak az eszüket tudták, számíthattak megnyugtatóan simogató kezére és édes hangjára. Amikor kicsik voltak, az asszony könnybéli altatódalokat énekelt nekik. Most így szólt: – Legjobb lesz minél hamarabb túlesni rajta. Nincs értelme halogatni.

A két Ellen már csak tudta. Nekik annak idején a saját, meggyilkolt tetemükről kellett gondoskodniuk, amiket végül máglyán égettek el, a halott istenekkel és az ugyanazon a véres napon lemészárolt kisdedekkel együtt.

Veréb ekkor térdre rogyott a holttest mellett, olyan hirtelen mozdulattal, mint akinek elgyengült a lába, és egyszerűen nem bír állva maradni. Valamiféle ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy a testre rakja a kezét. Pedig az adottsága az volt, ami – nem lehettek hiú reményei másról. Ő palántákat, orchideákat növesztett a kertben. Virágboszi volt, nem gyógyító – de mindig megérezte még az élet leggyengébb csíráját is bármelyik növényben, és el tudta érni, hogy rügyet hajtson akár az elszáradt csonk is, amit bárki más halottnak hitt volna. Úgy gondolta, hogy ha Szárájában maradt még élet, akkor legalább megérezné, tudná, bár nem segíthetne rajta. Hezitálva felemelte mindkét kezét, és remegve a véres, kék bőrre helyezte. Lehunyta a szemét, és a fülét hegyezte. Vagy legalábbis olyasmivel próbálkozott, mintha hallani akarna valamit. Ez a különleges érzék nem volt a hétköznapiakhoz fogható, inkább ahhoz hasonlított, ahogy Minja rálelt a mellettük elsuhanó lelkekre.

A kislány azonban az imént meg is érezte Szárája szellemét, így meg tudta ragadni, hogy magához kösse. Veréb nem érzett mást, csak borzalmas, visszhangzó semmit.

Leengedte a kezét. Még mindig remegett. Életében először ért holttesthez, és remélte, hogy utoljára. Annyira dermedt volt, annyira… üres. A lány elsírta magát. Zokogott mindazért, amit a társuk már soha többé nem tehetett vagy érezhetett, és a könnyei követték a tegnap éjszaka óta elhullajtottak nyomán az arcára száradt sós ösvényt.

A zokogó lányt nézve a többiek is megértették, hogy ez a veszteség tényleg végleges és megváltoztathatatlan. Lazlónak is könnyek csípték a szemét és fájdalom szorította el mindkét szívét – akárcsak Szárájának, pedig a lány tisztában volt vele, hogy már sem a szeme, sem a szíve nem valódi, így tehát a könny és a fájdalom sem lehet az.

Rubin sem bírta abbahagyni a sírást. Ádázhoz fordult, és a mellkasába temette az arcát. A fiú egyik nagy kezét a rázkódó tarkóra szorította, ujjai eltűntek a vad, sötét fürtök között, és lehajtotta a fejét. Az ő vállát néma zokogás rázta.

A két Ellen szintén szellemkönnyeket hullajtott. Egyedül Minja szeme maradt szárazon.

Senki más nem vette észre, csak Lazlo, hogy amikor a kislány lepillantott a virágok között heverő testre, egy röpke másodpercre tényleg úgy nézett ki, mint egy gyermek. A szeme ekkor hirtelen nem egy bogáréra emlékeztetett, és nem is diadal lángolt benne. A tekintete inkább… elveszett volt, mint aki szinte nem is tudja értelmezni, amit lát. Aztán megérezte, hogy a férfi figyeli, és ezzel a különös pillanat megtört. Tekintete élesen fúródott Lazlóéba, és semmi más nem sütött belőle, csak kihívás.

– Intézzétek el! – vetette oda a többieknek, és hanyagul a holttestre intett, mintha nem lett volna több eltakarításra váró rendetlenségnél. – Vegyetek búcsút tőle! Tegyétek, amit tennetek kell! Majd megtárgyaljuk, mi legyen Könny-nyel, miután végeztetek. – Elfordult. Nyilvánvalóan el akart vonulni, anélkül, hogy még egy szót is szólt volna bármelyikükhöz, ám elállta az útját az árkád fala, amit Lazlo a csatájukban zárt le, hogy csapdába ejtse Minja katonáit. – Te! – parancsolt rá a kislány, hátra sem nézve. – Nyisd ki az átjárókat!

A férfi engedelmeskedett. Ahogyan az imént ösztönösen megolvasztotta és lezárta a boltíveket, most ugyanúgy fellazította a falakat, majd megnyitotta őket. Először próbálkozhatott meg ezzel higgadtan, mivel egészen mostanáig minden a kétségbeesés kábaságában történt, és csak ámult azon, hogy milyen könnyedén ment. A mezarthium a legenyhébb óhaját is teljesítette, és a fiatalembert lelkes izgalom járta át.

Varázserőm van!, gondolta elámulva.

Amikor a boltívek ismét feltárultak, meglátta a mögöttük várakozó szellemhadsereget, és aggódott, hogy Minja talán újra támadni készül, de a kislány nem folytatta a harcot. Egyszerűen csak elsétált.

Lazlo mindkét szíve legmélyéről hadat üzent a kislány ellen, csakhogy nem volt harcos, és a szívei nem értettek a gyűlölethez. Miközben figyelte a távolodó alakot, ezt a csalókán kicsi és borzasztóan magányos gyermeket, egyszeriben döbbenetesen, hihetetlenül, fájón világossá vált számára valami. Tény, ami tény, Minja menthetetlenül vadnak, megbocsáthatatlanul bűnösnek és helyrehozhatatlanul eltorzult lelkűnek tűnt. Ám Lazlo felfogta, hogy ha meg akarják menteni Száráját és Könny városát… akkor bizony legelsőnek Minját kell megmenteniük.

6.

SZÖRNYETEG, SZÖRNYETEG, SZÖRNYETEG

Minja átvágott a szellemek csoportján. Könnyedén félreállíthatta volna mindet, hogy ösvényt nyisson magának köztük, ám jelen hangulatában épp megfelelt neki, hogy ellökdösse őket az útjából.

– Vissza a helyetekre! – parancsolt rájuk éles hangon, mire halott szolgái azonnal elindultak, hogy elfoglalják korábbi posztjaikat szerte a citadellában.

A kislánynak nem is kellett volna fennhangon kimondania a parancsot, hiszen a szellemek nem a szavainak engedelmeskedtek. Az akarata egyszerűen elnyomta a fantomokét. Úgy mozgatta őket, akár bábukat egy játékban. De akkor is jóleső érzés volt, hogy elég megszólalnia, és mindenki engedelmeskedik neki. Átfutott az agyán a gondolat, hogy milyen egyszerű volna, ha a társai is halottak lennének: úgy nem tudnának vitába szállni vele.

Az árkádtól elindulva elég volt néhány forduló, hogy elérjen a rövid folyosóhoz, melyen várta az ajtó, amihez igyekezett. Igazából nem is ajtó volt, már nem, mivel Szkathisz halálakor félig bezárva megdermedt. A nyílás magas volt – kétszer akkora, mint egy felnőtt férfi –, és habár eredetileg biztos jó széles is lehetett, csupán egy szűk kis rés maradt belőle. Minja épphogy át tudott furakodni rajta. Ide-oda kellett mozgatnia a fejét, hogy beférjen. Arra gondolt, mennyivel könnyebb lenne ez fül nélkül. Úgy minden könnyebb lett volna. Akkor nem kellett volna hallgatnia sem a többiek gyenge, önigazoló nyafogását, sem a szánalmas könyörgésüket a könyörületről, sem az örökös dacolásukat.

Amint a feje átjutott a hézagon, nagy nehezen a vállát is keresztül tudta erőltetni rajta. Innentől elméletben már simán kellett volna mennie a dolognak, ám a kislány mellkasa túlságosan kidülledt a dühödt zihálástól. Kifújta minden levegőjét, és átfurakodott a hézagon. Fájt – különösen a mellkasa, ahol Raszelasz patája ránehezedett –, de a folyamatosan fortyogó haragjához képest ez semmiség volt.

Egy újabb folyosóra jutott, onnan pedig belépett abba a hatalmas térbe, ami az évek során a menedékévé vált: a citadella szívébe, ahogyan még gyermekként elnevezték.

Amint betette a lábát az irdatlan nagy térbe, kieresztette az üvöltést, amit már alig bírt magába fojtani. A lénye legmélyéről tört fel, marta a torkát, betöltötte a fejét fülsiketítő hangorkánjával. Úgy érezte, mintha az apokalipszist sikoltaná ki magából, ám a sikoly mégis halknak és vékonynak érződött ebben az óriási, idegen teremben. Közel sem vehette fel a versenyt azzal, amit Minja az elméjében hallott. A citadella szíve elnyelt minden hangot, így amikor a kislány idebent sikoltott, mintha a dühét is elnyelte volna – habár úgysem üvölthetett elég hosszú ideig ahhoz, hogy minden haragjától megszabadulhasson. A hangja sokkal hamarabb elhalt volna, mint a dühe. Addig sikoltozhatott volna, amíg a torka szét nem reped, míg egész lénye szerte nem foszlik, akár a molyrágta selyem… De hiába, a megmaradt rongyok kicsiny halmából még akkor is egyre csak zengett-harsogott volna a kifogyhatatlan harag elnémíthatatlan üvöltése.

A lány végül köhögve elhallgatott, a többi dühét megtartotta magának. A torkát nyílt sebnek érezte. Az apokalipszis még mindig tombolt benne, de ez mindig is így volt. Mindig.

Lerogyott a keskeny gyalogjáróra, ami  körbefutott a teremben. Rejtélyes csarnok volt ez: gömb alakú, akár egy labda belseje, de hatalmas – legalább harminc méter átmérőjű –, csupa tükörsima, díszítés vagy jelölés nélküli mezarthium. A gyalogjáró az egészet körbeölelte, felette és alatta egyaránt tizenöt méter üres tér terült el. Vagyis… nem egészen üres. A titokzatos gömb kellős közepén egy másik, kisebb gömbalak lebegett a levegőben, akár maga a citadella. A szintén tükörsima gömb úgy hat méter átmérőjű lehetett, és mozdulatlanul függött a semmiben.

És persze itt kaptak helyet a titokzatos darazsak is: a két hatalmas, félelmetes és gyönyörű, természetesen szintén tükörfényes mezarthiumból megformált rovar az íves falak mentén terpeszkedett.

A mélyben pedig nem látszott más, csupán a gömb alsó felének ásító üressége. Minja nem volt hozzászokva ahhoz, hogy csak a mélység, a puszta levegő tátongjon alatta. Hosszú évek óta gyűjtögette itt a seregét, lélekről lélekre építette fel annak sorait. Most viszont mindannyian a folyosók mentén, a kertben meg a szeráf tenyerén álltak őrt, készen arra, hogy megvédjék a citadellát bármilyen fenyegetéstől, amit csak Könny rájuk küldhet.

Így most már csupán egyetlenegy szellem maradt itt vele: Ari-Eil, a legújabb lélek, amit megkötött, leszámítva persze Száráját. A fiatalember az Istenölő unokatestvére volt, és nemrég hunyt el. Mióta idekerült, Minja testőrként tartotta maga mellett. A férfi szemébe nézett. Annak tekintete ugyanolyan rideg volt, mint eddig. Szavak nélkül is elárulta, mennyire gyűlöli az istenivadékot. Az összes szellem gyűlölte mindegyiküket, ám Ari-Eil gyűlölete volt a legfrissebb, így remek fenőkőként szolgált, amivel Minja megélesíthette a saját indulatát. Elég volt ránéznie a férfira, és a gyűlölet újult erővel lángolt fel benne, ösztönös védekezésként az emberi tekintetből sütő ellenséges érzelem ellen. Minja gyűlölte azokat, akik gyűlölték.

Ez könnyű volt. Természetes. Épp, hogy az nem lett volna természetes, ha nem gyűlölettel viszonozza a gyűlöletet.

– Mi van?! – csattant fel, mert mintha az elégedettség szikráját látta volna felvillanni a fiatalember szemében. – Nem hagytam magam legyőzni, hiába is reménykedsz. – A hangja rekedt volt az üvöltéstől. – Csak kaptak tőlem egy kis szünetet. Hogy elégethessék a testet.

Visszaadta a férfinak a hangját, hogy valami sértőt mondhasson neki, amiért jól megbüntetheti, ám Ari-Eil mindössze annyit felelt, színtelen hangon:

– Magad vagy a megtestesült nagylelkűség.

A kislány arca megrándult, és azonnal megfordította a fiatalembert, hogy inkább a bejárat felé nézzen. Nem akarta, hogy őt figyelje.

– Ne hidd, hogy a városod biztonságban van! – suttogta Minja, és habár lehetőséget adott a szellemnek, hogy válaszoljon, az inkább szóra sem méltatta.

A kislány lelógatta a lábát a gyalogjáróról. Egész testében reszketett. A percek hosszúra nyúltak, és Minjának végre sikerült eléggé lehiggadnia ahhoz, hogy abbahagyja a remegést, aztán elcsitult, teljes lényében, testestül-lelkestül.

Elzsibbasztotta magát, az elméjét ugyanúgy, mint minden porcikáját.

A többiek nem voltak tisztában azzal, hogy Minja alig aludt. Képes volt ugyan rá, és néha meg is tette, ha létfontosságúvá vált – amikor már úgy érezte, lassan ő maga is kezd szellemmé válni. Ám az alvás mélyebb elmerülést jelentett, mint amit általában hajlandó volt felvállalni. Abból az állapotból ugyanis nem irányíthatta a szellemeit; olyankor nem tehetett mást, mint elalvás előtt olyan parancsokat adott nekik, amiknek kénytelenek voltak engedelmeskedni, amíg új utasítást nem kaptak. De volt egy másik állapot, ez a mostani, mikor a tudata felszínesebbé vált, akár egy olyan folyó, ami a sziklák közti szűk csatornájából kizúdul a szurdok széles medrébe, és kiterjeszkedve lelassul. Ezen a módon a lány pihenhetett egy kicsit, miközben tudata gondolatok nélkül sodródott, így nem kellett hagynia, hogy a sötétség lehúzza a mélybe.

Minja sosem hallott még a leviatánokról. Lazlo mesélhetett volna neki arról, hogy a messzi nyugaton, ahol a tenger olyan színű, akár egy újszülött szeme, az emberek vízi szörnyeket fognak be, mielőtt még azok kifejlődnének, és nagy hajókhoz kötik őket, hogy ne merülhessenek vissza a mélység szabadságába. A leviatánok így egész életükben a hajósokat szolgálják, néhányuk akár évszázadokig. Sosem képesek lesüllyedni az óceánba, és eltűnni benne. A kislány elméje is ilyen volt, ráadásul ő maga kárhoztatta erre a sorsra. Arra kényszerítette, hogy a felszínen maradjon, és csak nagy ritkán merészkedhessen tudatalattijának vad és ismeretlen mélyére.

A kislány inkább itt maradt, elméje sekélyesében, ahol továbbra is irányítani tudta a szellemeket, a markában tarthatta a köteléküket. A szeme nyitva volt, ám kifejezéstelenül meredt maga elé. Üres porhüvelynek tűnt… legalábbis azt leszámítva, hogy előre-hátra dülöngélt, alig észrevehetően. Ösztövér, görnyedt válla apró mozdulatokkal hajlongott, és az ajka is mozgott, újra meg újra ugyanazokat a szavakat formálva a néma csendben, miközben ugyanazokat az emlékeket élte át, mint ilyenkor mindig, és egyre csak ugyanazok a sikolyok visszhangzottak az elméjében.

Ugyanazt látta maga előtt, örökkön-örökké: a gyermekeket. Minden arc beleégett az emlékezetébe, és mindegyiket duplán idézte fel, két különböző variációban, egymás mellett. Az egyik eleven és rémült volt, a másik halott és üveges szemű. Minja megmenthette volna őket is, mint a többieket, de kudarcot vallott, és cserben hagyta azt a sok kicsikét.

Nem tudtam többet magammal vinni.

Ezeket a szavakat tátogta újra és újra, miközben előre-hátra hintázott. Mindössze négy csöppséget mentett meg a majdnem harmincból: Száráját és Ádázt, Rubint és Verebet. Nem tudatosan választotta őket, csak gondolkodás nélkül megragadta azoknak a kezét, akik épp a legközelebb voltak hozzá, és elbujtatta őket. Azután vissza akart menni a többiekért.

Ám akkor elkezdődött a sikoltozás.

Minja lazán ökölbe szorította ölébe ejtett kezét. Ujjai egyfolytában mozogtak, képzelt nedvességet maszatolva el a tenyerén. Jól emlékezett a veríték nyirkosságára, miközben próbálta a markában tartani Szárája és Ádáz ficánkoló, csúszós kezecskéit. Rubin és Veréb még csecsemők voltak, fél karral fogta mindkettőjüket. Szárája és Ádáz már totyogtak, így őket magával rángatta, a másik kezével szorongatta a kezüket. Nem akartak vele menni. Erősen, görcsösen kellett szorítania a picike ujjaikat, hogy el ne tudják engedni. Fájdalmat okozott nekik, és mindketten bőgtek. „Gyertek már!” – sziszegte Minja, miközben maga után cibálta őket. „Vagy talán ti is meg akartok halni? Itt és most?”

A két Ellen holtteste az útjukban hevert. A gyerekek kicsik voltak ahhoz, hogy egyszerűen átléphessék őket, így mászva kellett átjutniuk rajtuk. Közben bele-beleakadtak dajkáik véres kötényébe, és keresztülgázoltak a szellemükön. Akkoriban persze a többiek még nem láthatták a szellemeket. Egyedül Minja látta őket, mégsem akart tudomást venni róluk.

A társai mindebből semmire sem emlékeztek. Olyan fiatalon még fel sem foghatták, mi történik. Nekik nem égett az emlékezetükbe az a vérben úszó, sikolyoktól hangos nap. Szerencsések voltak. Minja tisztán emlékezett minden egyes részletre, soha nem feledhetett el egyetlenegy pillanatot sem. Más gondolatok talán átsuhanhattak néha az emlékek előtt, hogy egy kis időre el-elleplezzék őket, de előbb-utóbb mindig tovaszálltak vagy szertefoszlottak. Így pedig megint előtűntek az emlékképek, ugyanolyan élénken, mint ahogyan örökre a memóriájába vésődtek azon a tizenöt évvel ezelőtti napon.

Minja a Vérontás óta nem látott újabb holttestet, egészen addig, míg az idegen vissza nem tért Szárájával. Most viszont a lelki szemei előtt megjelenő neveldében feltűnt a lány teteme is. Rózsaszínű és fahéj árnyalatú, kék és vörös, mozdulatlan és megtört volt. Amikor Minja odalépett hozzá, a halott lány szeme kipattant.

– Szörnyeteg – sziszegte. A szó visszhangot vert a múltból felrémlő, vérben úszó bölcsők között.

– Szörnyeteg – szólt Nagy Ellen teteme is.

– Szörnyeteg – helyeselt Kis Ellen.

Ekkor a kisdedek sírása és sikolyai szavakká alakultak, és egytől egyig mind azt kiáltották: Szörnyeteg, szörnyeteg, szörnyeteg…

7.

LIDÉRC

Odakint a kertben Lazlo éppen helyrehozta a falat, amit nem olyan rég azért olvasztott meg, hogy Minja szellemeire árassza a mezarthiumot. A fegyverek, amiket a fém magába zárt, most kiszabadulva hullottak a földre, a mezarthium pedig ismét megolvadt, és felfelé folyva visszasuhant a szeráf mellkasára, újjáalkotva kulcscsontjának elegáns vonalát és nyakának oszlopát.

Mindez csupán egy pillanat műve volt. Lazlo ezután visszafordult Szárája felé. Elámult a látványon, ahogy a napfényben csodálta a lányt: haja a fahéj árnyalatában, sűrű és hullámos tincsekben omlott le kék vállára, telt és hamvas, csupa kedvesség arca szív alakban keskenyedett lágy ajkáig, hegyes kis álláig.

Szárája azonban aggódva ráncolta a homlokát, és a tekintetéből vonakodó elszántság sütött.

– El kell menned – közölte komoran.

A férfi biztos volt benne, hogy rosszul hallotta.

– Micsoda?

– Muszáj megértened, Lazlo: el kell menned innen, hogy Minja ne használhasson ki téged!

Szívei szerint persze nem mondott volna ilyet a szerelmének. Hiszen Lazlo végre itt volt. Szárája semmi mást nem akart, mint a férfi nyakába temetni az arcát, és belélegezni szantálfával áthatott illatát, de… Ugyan mikor kapta ő meg azt, amit akart? Túl sok minden forgott most kockán. Muszáj volt bátornak lennie.

– Hogy mehetnék el innen? – kérdezte Lazlo, értetlen és összezavarodott képpel. – Nélküled nem megyek sehová.

– Én nem mehetek el. Minjához vagyok kötve, és túl nagy kockázatot vállalnánk azzal, ha itt maradnál. Ezt neked is be kell látnod! Minja nem fogja feladni. Sohasem. Nem hinném, hogy képes volna rá.

Lazlo nagyot nyelt. A gondolattól, hogy itt hagyja Száráját, elállt a lélegzete.

– De hát én is ide tartozom – mondta, és teljes lényével érezte, hogy ez az igazság. Itt volt a helye, Szárája miatt, akit szeretett, a többiek miatt, akik hasonlítottak rá, és maga a fém miatt is, ami immáron a részévé vált. Felébresztette benne egy olyan énjét, melynek mostanáig a létezéséről sem tudott, egy egészen új érzéket, ami ugyanolyan valóságos volt, akár a látás vagy az érintés. A fiatalember a része lett itt mindennek. Tudta, hogy ha most elhagyja ezt a helyet, akkor nem csupán Száráját veszíti el, hanem önmaga egy új oldalát is.

– Ha itt maradsz – mondta a lány –, Minja előbb-utóbb rá fog jönni, hogyan törjön meg téged.

– Nem fogok megtörni.

Szárája borzasztóan szeretett volna hinni neki. Belefáradt már abba, hogy bátor legyen.

– Még akkor sem, ha Minja hagy engem elenyészni? – kérdezte. – Ígérd meg nekem, hogy nem viszed le őt Könnybe, bármi is történjék!

– Ígérem – mondta Lazlo. És közben megfogadott még valamit, saját magának: azt, hogy nem fogja még egyszer cserben hagyni Száráját. Bármi is történjék. És ha ez a két fogadalom netán konfliktusba került volna egymással? Eltökélte magát, hogy akkor is talál majd megoldást. Muszáj volt. – Át fogjuk vészelni ezt – biztosította a lányt. – Együtt.

Szárája felé nyújtotta a kezét, és a Rémálmok Múzsája nem állt tovább ellen.

A többiek megbabonázva figyelték, ahogy a társuk az idegen férfi karjába bújt, és édesen beleolvadt az ölelésébe. Lehunyták a szemüket, a homlokukat egymásnak támasztották, és az ajkuk majdnem összeért, miközben mindketten halk szavakat leheltek a másiknak. A szájuk nem tapadt egymásra, a pillanat mégis olyan meghitt volt, akár egy szerelmes csók. Ráadásul abból, amilyen biztos mozdulattal a férfi magához húzta Száráját, meg amilyen kecsesen a lány hozzásimult, a többiek tisztán látták, hogy az idegen nem először zárja őt a karjába. Na de mégis mikor ölelkezhettek ezek ketten? Hogyan őrizhetett Szárája efféle titkot? Ezek szerint szeretője volt, és még csak egy szóval sem árulta el!

– Már elnézést! – szólalt meg Rubin, éles és zavaró hangon. – Úgy érzem, hogy ezt már tudnom kéne, de… mégis ki vagy te?

Szárája és Lazlo erre a többiek felé fordultak.

– Ó! – hezitált a lány, az ajkába harapva. – Hát, igen, jogos kérdés. Nos, mindenki, ő itt Lazlo. Lazlo, ők itt Rubin, Ádáz és Veréb – mutatott sorban a társaira –, meg Nagy Ellen és Kis Ellen.