Borítószöveg

„Azt azonban aligha sejtette, hogy valójában nem Desflors kisasszonyba, de nem is a hangszálaiba vagy a levegőbe szeretett bele. Andreu a saját metaforájába volt szerelmes.”

Barcelona a tizenkilencedik század előestéjén. Marie de l'Aube Desflors, Orléans csalogánya énekel a város előkelőségeinek, majd a fellépés után pásztorórára hívja Andreu Perramont, az ifjú költőt. Az énekesnőt reggel elmetszett torokkal találják fogadóbeli szobájában. A gyilkossággal Andreut vádolják. Nincs senki, aki tanúskodjon mellette, ráadásul a lakásán még egy iratot is találnak, amely súlyosan kompromittáló tényeket tartalmaz a barcelonai Királyi Törvényszék főügyészéről, Don Rafel Massó i Pujadesről. Don Rafel gyorsított eljárásban akasztófára juttatja Andreut, mert így remél megúszni egy másik bűncselekményt, amelyet ő követett el...

Az Őméltósága nemcsak fordulatos krimi, de érzékeny társadalomrajz is – látlelet a korabeli Barcelona vezetőinek hatalomvágyáról, a kicsinyes intrikák szövevényéről, a korrupcióról, az átlagember kiszolgáltatottságáról. Cabré történelmi regényében ott lapul a megújulni képtelen társadalmak mindenkori kórképe.

Fordította
Tomcsányi Zsuzsanna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jaume Cabré: Senyoria

Edicions Proa, Barcelona, 1991

Copyright © 1991 Jaume Cabré

Hungarian translation © 2001, 2022 Tomcsányi Zsuzsanna

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Szalkai Diána

Borítófotó © Igor Ustynskyy / Getty Images Hungary

Szerzőfotó © LM Palomares

ISBN 978-963-518-079-0

Második kiadás

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Margaridának

„A társadalom háta mögött szendereg a törvény.”

E. M. FORSTER

„A törvény önkényes döntések kodifikált halmaza,

amelyet egy-egy kor szokásai szentesítenek…

A jogászok kisded játéka.”

RAFEL MASSÓ

„Ahány törvény, annyi csapda.”

ELSŐ RÉSZ
Az Orion jegyében

Az Orion csillagkép abban a kiváltságos helyzetben van, hogy az égbolt legszebb konstellációjaként tartják számon. Hatalmas négyszöget formáz, amelynek észak–déli kiterjedése jóval nagyobb, mint a kelet–nyugati, és hat legfényesebb csillaga közül is kitűnik az Alfa Orionis vagy Betelgeuse, amely az arab „bat-al-dzsauzá”: „az óriás válla” kifejezésből kapta a nevét. A rendkívül fényes csillag vöröses színű. A Béta Orionist Rigelnek is szokás nevezni, és kékesfehér fénnyel ragyog, akárcsak a Gamma Orionis, vagy más néven Bellatrix, azaz harcos amazon. De az égbolt katedrálisának legpompásabb ékköve az óriás övét alkotó kettős csillag és a tőrt formázó titokzatos galaxis vagy csillagköd, amelyet Huygens fedezett fel, és amelynek a tanulmányozásába sosem fárad bele a szem. A régiek közmondásosan dús fantáziája a Plejádokat üldöző, legendás vadász mitológiai alakját vélte felismerni a csillagzatban. Ha őszi éjjelen felnézünk a Barcelona egét betöltő mennyei képre, magunk elé álmodhatjuk Óriónt, amint a Skorpió elől menekülve a Plejádokat kergeti, miközben már fenekedik rá a Bika. Van ennél lenyűgözőbb történet? Pedig csupán a költői képzelet szülötte: végül is könnyen lehet, hogy a konstelláció kétségkívül hatalmas csillagai közt nincs semmiféle kapcsolat. Olykor egy-egy gyönyörű mese bizony nem más, mint a távlat keltette érzékcsalódás. A fantázia azonban segít elviselhetőbbé tenni a valóságot.

Alapvető értekezés az égbolt vizsgálatáról

Jacint Dalmases, Barcelona, 1778

1

Elmosolyodott. Két hosszú esztendő telt el azóta, hogy legutóbb mosolygott. Őméltósága mosolygott, ahogy a bal szemét befogva jobb szemét a távcsőre tapasztotta. Mintha egy régi barátját látta volna viszont, mert azon az esős őszön ez volt az első, már-már csodaszámba menő felhőtlen éjszaka, amit a csillagvizsgálásnak szentelhetett. Már egy éve nem észlelte az Orion-ködöt, azóta sóvárgott a varázslatos halmaz után, amelynek négy csillaga monsieur Halley szerint olyan szédítő sebességgel távolodik egymástól, mintha a gyűlölet hajtaná őket. Mintha az égbolton létezne gyűlölet! Don Rafel Massó i Pujadest, a barcelonai Királyi Törvényszék főügyészét újra elfogta a tehetetlenség, a jelentéktelenség, az ismeretlentől való rettegés érzése, amely mindig hatalmába kerítette, valahányszor az eget kémlelte, mert a csillagok és a halvány ködfelhők, amelyek a távcsövön át oly közelinek tetszettek, valójában képtelenül távoliak, magányosak, némák, elérhetetlenek és ismeretlenek voltak. Váratlanul felvillant előtte szegény kis Elvira emléke, és don Rafel arcáról lehervadt a mosoly. Megrázta fejét, hogy elűzze az emlékképet, és nagyot sóhajtott a kert sötétjében. Fölegyenesedett, és csipkés zsebkendőt vett elő a kabátujjából. Gondosan kifújta az orrát. Valahányszor kiment a kertbe a csillagokat nézegetni, folyni kezdett az orra. Pedig rajta volt a paróka, a háromszögletű kalap és a köpeny. Szabad szemmel is megkereste az Oriont, és ismerősebbnek látta, mint valaha. Bedugta a zsebkendőt a kabátujjába, de amikor lehajolt, hogy újra szemügyre vegye kedves csillagzatát, alig tudott elnyomni egy cifra káromkodást, mert az Orion időközben eltűnt a teleszkóp látómezejéből. Nagy igyekezetében a nyelvét is kidugta, ahogy egy álló percen át küzdött, hogy újra befogja a szökevény csillagködöt. Marianna asszony megmondta, hogy meg fog fázni, és mint mindig, most is igaza lett; ő azonban a világért sem szalasztotta volna el az alkalmat, mert aznap éjjel felhőtlenül ragyogott az ég Barcelona felett, és szemérmetlenül mutogatta őszi készletének minden csillagát, miután a csillagászok legnagyobb bosszúságára sokáig borult volt az ég. Nem mintha don Rafel csillagász lett volna. Fiatalkorában, amikor tanulmányozni kezdte a törvények nyakatekert, különös és titokzatos világát, még mindent nyitottan és kíváncsian szemlélt, s kapcsolatba került olyan neves fizikusokkal, mint Jacint Dalmases, akik bevezették a csillagászat rejtelmeibe. Sok éjszakát átvirrasztott, hasztalanul üldözve a Lant csillagkép kettős rendszerét – pedig a Lantot rettentő kényelmetlen vizsgálni, mert szinte mindig a zeniten van! – vagy a Ganymedes, Io, Europa és Callisto játékos kergetőzését – mintha fogócskáznának – örök dadájuk, a hatalmas, tohonya Jupiter körül, amelynek a hasán titokzatos szem ékeskedik, mint valami űrbéli Polüphémosznak. Fiatalkorában don Rafel érdeklődéssel olvasta monsieur Halley publikációit, és egy ideig minden barátjának azt mesélte, hogy csillagásznak készül. Csakhogy az észszerűség végül felülkerekedett, hisz már kis híján elvégezte a jogi egyetemet, és dőreség lett volna könnyelműen sutba dobnia a törvénykönyvek, jogszabályok, jogesetek és ítéletek tanulmányozásával töltött éveket. Don Rafel megszerezte a jogi diplomát, megnősült, és felhagyott azzal a szokásával, hogy a csillagok néma titkainak fürkészésével tölti az éjszakát. De azért néhanapján kivitette a távcsövet a kertbe, és ábrándozott, mert született elégedetlenkedő volt. Irigyelte mások rangját és vagyonát, mások feleségének szépségét, a kevesek bölcsességét, alig néhány embertársa józanságát és a szinte senkinek meg nem adatott boldogságot. Így aztán egész életét betöltötte a folytonos sóvárgás és az elégedetlenség, amely nem hagyta nyugodni, és ábrándozásra ösztönözte, pedig nem volt költő, szerelmi kalandokra csábította, pedig nem volt Don Juan, és arra késztette, hogy másokénál magasabb pozíciókra törjön, mert azt hitte, hogy akkor boldog lesz. Minthogy okos ember volt, a többiek gyűlölködése és irigysége ellenére is meg tudta tartani a meghódított tisztségeket. Egész élete mégis csupán kétségbeesett, vaktában tapogatózó kapkodás volt a boldogság után. De sehogy sem sikerült megkaparintania. Őszinte pillanataiban bevallotta magának, hogy mindig mindenben csak félsikert ér el. Akár a Jupiter.

Don Rafel olyan volt, mint a Jupiter: túlságosan öreg, túlságosan nagyratörő és túlságosan terjedelmes ahhoz, hogy szilárd bolygó legyen; túlságosan kicsi és túlságosan gyenge ahhoz, hogy csillaggá váljon, amelynek saját tüze, energiája és fénye van. De akárcsak a Jupiter körül, körülötte is sok hold keringett.

– Az ördögbe, már megint megszökik! – dohogott don Rafel a végtelenségnek. E pillanatban lépteket hallott, és megpillantotta a petróleumlámpa imbolygó fényét. – Oltsd el azt a lámpát, Hipòlit! – förmedt rá a közeledő fénykévére.

– A nagyságos asszony azt üzeni, hogy indulniuk kell – hangzott fel a láthatatlan inas hangja.

– Megyek már, megyek, jóember!… – Azzal újra a távcsőhöz hajolt. Rosszkedvűen látta, hogy igaza volt, megint szem elől tévesztette a csillagködöt.

– A nagyságos asszony azt üzeni – makacskodott Hipòlit a sötétben –, hogy már elmúlt nyolc óra. És még parókát is kell váltania, mielőtt elindulnak a hangversenyre.

– Hagyj békén! – ripakodott rá don Rafel gorombán. Nem mozdult a teleszkóp mellől, amíg el nem párolgott a bosszúsága, amit az inas alkalmatlankodása váltott ki. De időközben szertefoszlott a belső nyugalma, pedig az feltétlenül szükséges a csillagos ég tanulmányozásához. Egy kicsit még mindig ingerülten elindult a ház felé, és a sötétben bele-belebotlott a kőpadokba meg a tulajdon gondolataiba, amelyek egy-egy futó pillanatra újra visszakanyarodtak Elvira emlékéhez.

Dosrius márki Ample utcai palotájában rendszeresen összegyűlt a barcelonai Bourbon-társadalom krémje: katonatisztek, jogászok, mérnökök, köztisztviselők, előkelő kereskedők, hazai és külföldi politikusok meg az a néhány francia, aki a megfélemlített és bizalmatlan szomszéd országban keresett menedéket, miután a gyászos emlékű időkben minden vagyonát elvitte a forradalom szele. Ez a díszes és rendkívül műveletlen társaság azért jött össze, hogy zenét halljon (a zene hallgatása túl nagy erőfeszítést igényelt volna), vagy hogy végigásítozza a meghívott költő alexandrinusait („Csak a bosszúvágy hajt, s tölti be szívemet…”).

Don Rafel szívesen tett eleget Dosrius meghívásainak, mert a márki sokat adott az illemre, és a háznagyával rendre bejelenttette a látogatók nevét. Don Rafel elégedetten hallgatta a bemutatást: őméltósága, don Rafel Massó i Pujades, a barcelonai Királyi Törvényszék főügyésze és becses felesége. A főügyész szertartásosan a feleségére nézett, Marianna asszony pedig viszonozta pillantását, és együtt léptek be az Ample utcában is párját ritkító hatalmas szalonba, Dosrius márki palotájának dísztermébe, amelyet mindenki irigyelt az előkelőségek Barcelonájában. A csoportokba verődött vendégek azzal múlatták az időt, hogy a hátuk mögött a többieket kritizálták, és a Massó házaspár érkezésével új témát találtak. (Nézzétek csak, ez a don Rafel napról napra aszottabb és hajlottabb: olyan, akár egy kérdőjel; látszik, hogy megviseli a munkája; képzelheted; ezt meg hogy érted? hajjaj, erről sokat mesélhetnék…) A Massó házaspár jobbra-balra mosolyogva elvonult mellettük, és egyenesen a szalon közepén álló kandallóhoz ment, ahol don Ramon Renau, az öreg Dosrius márki ült vadonatúj, bécsi divat szerint készült ezüstös parókában, béna lábát takaróba bugyolálva, és üdvözölte a vendégeket leleményesen megszerkesztett kerekesszékéből, amellyel könnyedén változtathatta helyét. Az öreg márki mögött ott állt a kifürkészhetetlen arcú, rendíthetetlen nyugalmú Mateu, és várta a parancsait. A márki, aki azzal kérkedett, hogy ő a legbarátságtalanabb főúr Barcelonában, felhorkant, amikor meglátta a két új vendéget, és elmaradhatatlan botjával őméltósága hasa felé bökve azt kérdezte:

– Még jól működik, don Rafel?

– Kitűnően, márki uram. – A házaspár mélyen meghajolt.

– Na, menjenek, és köszörüljék rajtam a nyelvüket – biccentett alig néhány másodpercnyi beszélgetés után a márki a többi vendég felé –, nekem az újonnan érkezőkkel kell törődnöm.

A Massó házaspár engedelmesen félbeszakította az egyik csoport csevegését, akik a beszédtéma hirtelen váltásából ítélve alighanem éppen őket ócsárolták. Jó estét, báró úr, bárónő, főügyész úr, don Rafel, mosolyok, üdvözlések, kézcsókok, sóhajok, mit hallunk ma?, nem tudják, jön a főkapitány?, úgy tudom, jön, báró úr, és don Rafel lopva Gaietana asszony erőteljesen domborodó keblére sandított, mert vannak dolgok, amelyek… most, hogy már kiment a divatból a régebben hordott, széles abroncsú krinolin, don Rafel közelebb léphetett a hölgyekhez, és kedvére szemügyre vehette a dekoltázsukat, ami bizony vérpezsdítő kaland volt, és don Rafelnek újra nedves lett a tenyere, mint mostanában mindig, ha Gaietana asszony közelébe került, ami jótékonyan elfeledtette vele szegény kis Elvira arcát.

– Úgy hallottam – mondta Xerta bárója, akinek fogalma sem volt őméltósága házasságtörő gondolatairól –, hogy annak a nőnek csodálatos hangja van. – Azzal nyugtalanul körüljártatta szemét, mintha azt lesné, támogatja-e valaki a véleményét.

– Majd elválik, nemsokára meglátjuk – állt ki a tárgyilagosság mellett Gaietana asszony, aki egy fikarcnyit sem értett a zenéhez.

– Vagy inkább meghalljuk – mondta mély meghajlással don Rafel, és megpróbálta leplezni, mennyire remeg a hangja. A csoport tagjai elegáns kacagásban törtek ki, és a feszültség némileg felengedett. Újabb bemutatások, újabb sugdolózás, a híres tudós, Jacint Dalmases könnyed meghajlása, ez is mindig ott bukkan fel, ahol semmi keresnivalója; a kéz, amely a kelleténél egy másodperccel tovább szorítja a szemrevaló dáma csókra nyújtott kezét, és don Rafel újra felsóhajtott, mert minden hölgy dekoltázsa kívánatosabb keblet sejtetett, mint Marianna asszonyé. Jaj, Elvira! Miért?… De don Rafel gondolatai milliónyi darabra törtek, amikor Pere Malla doktor, aki egyetlen alkalmat sem szalasztana el, csatlakozott a csoporthoz, és azzal a hírrel szolgált, hogy Desflors kisasszonyt már monsieur Cherubini is meghallgatta, és elismerően nyilatkozott a művészetéről.

– Én is éppen ezt mondtam – kottyantotta közbe Xerta báró. – Kiváló énekesnő.

– Alig várom, hogy hallhassam – hazudta don Rafel, aki aznap este, miután elszakították az égbolt szemlélésétől, teljesen közömbös volt minden iránt, aminek nincs köze a női kebelhez, különösen az ifjú bárónő bájaihoz.

– Igaz is – toppantott türelmetlenül az egyik főúr –, mikor kezdik már végre?

– Ha majd a vén Renaunak kedve tartja – felelte Xerta báró a hölgyek cinkos mosolyától támogatva. Don Rafel pedig azt gondolta: milyen ostoba vagy, Xerta. Nem érdemled meg a feleségedet. Mert don Rafel látszólag figyelt, de gondolatai kizárólag Gaietana asszony csillogó fogai és mosolygó, nedves ajka körül jártak; az asszony egyre jobban elbűvölte, és őszinte pillanataiban rettentően bosszantotta őt, hogy a bárónő milyen könnyedén csal mosolyt a férfiak arcára annak a pipogya férjének a kancsal szeme láttára; édes Gaietana, mindenféle őrültségre képes volnék érted.

– Biztosra veszem – mondta don Rafel, és az orrához emelt csipkés zsebkendő mögül lopva hátranézett –, hogy Dosrius tata ki akar éheztetni bennünket, mielőtt elénk veti a… pecsenyét.

– Márpedig nem teszünk a kedvére – mondta a báró. A csoport a teremnek arra az oldalára sétált, amelynek ablakai az Ample utcára nyíltak. Ott aztán a festmény alatt, amely a második Dosrius márkit ábrázolta, karján azzal a szépséges és megközelíthetetlen dámával, aki a Bourbon-monarchiát jelképezte, az urak megvárták, amíg a hölgyek helyet foglalnak a székeken, és belemerülnek a ruhák és frizurák méltatásába, aztán visszamentek a szalon közepére, hogy meghallgassák, miről beszél Dalmases doktor, a vendégsereg legműveltebb és legnépszerűtlenebb tagja: nem volt nemesi rangja, de ez egy cseppet sem feszélyezte abban, hogy folyton a főurak körében forgolódjon; azt beszélik, hogy rokonszenvez a francia forradalmárokkal, vagy tudja fene, miféle felvilágosultakkal, meg azt is mondják, hogy szabadkőműves, biztos forrásból hallottam. Dalmases doktor fennhangon elmélkedve kijelentette, hogy a legcsodálatosabb hangszer az emberi hang.

– Amely Isten ajándéka – pontosította don Rafel.

– Természetesen, don Rafel – hagyta rá Dalmases doktor, aki nem hitt ugyan Istenben, de nem volt kedve vitatkozni. – Ott volt a hangversenyen mindenszentekkor?

Nem volt ott; senki sem volt ott, mert a színházba csak az járt zenét hallgatni, aki élvezetet talált benne; Dosrius márkihoz, Cartellà márkihoz vagy akár a Palotába viszont az ment zenét hallgatni, aki valami mást akart hallani, így aztán Dalmases doktornak el kellett mesélnie a teljesen érdektelen hallgatóságnak, milyen volt a koncert mindenszentekkor; két darabot játszottak Cherubinitől, képzeljék csak, négy vonóshangszeren, aztán egy másikat egy bizonyos van Beethoventől, aki szerintem monsieur Haydn tanítványa lehet, mert nagyon emlékeztet rá. Biztosan hallottak már róla.

– Hogy kiről? – kérdezte szórakozottan don Rafel leleplezve, hogy oda sem figyelt.

– Arról a hollandusról, van Beethovenről.

– Nem én, most hallom először a nevét.

Malla doktor, a sebész, aki időközben szintén a hölgyek között hagyta feleségét, kedélyes mosollyal csatlakozott a csoporthoz. Hosszas ceremóniával üdvözölte a mindenki által gyűlölt főügyészt. Abban a körben ugyanis don Rafelt övezte a legnagyobb irigység, utálat és félelem, mégpedig a befolyása, a hajthatatlansága és a korruptsága miatt; ez a három tulajdonság mindazok jellemzésében felbukkant, akik az Úrnak azokban az esztendeiben a parancsokat osztogatták Barcelonában. Malla doktor mereven mosolyogva, némán köszöntötte a kör többi tagját is, aztán ő is beismerte, hogy erről a van Beethovenről őszintén szólva még nem hallott. Senki sem hallott róla, és Dalmases doktor, aki mégiscsak a legtöbbet konyított köztük a zenéhez, leszögezte, hogy a hollandusnak vannak ugyan jó darabjai, de azért érezhető, hogy utánozza az olyan nagy tehetségeket, mint Cherubini vagy Salieri, amiben mindenki teljességgel egyetértett, nekem mondja, ez a Fanbetolen vagy hogyishívják már csak ilyen.

Valójában senki sem figyelt a doktor szavaira. Abban a pillanatban ugyanis belépett a főkapitány, és minden szem, köztük don Rafelé is rá szegeződött; az irigy és rettegő pillantások szinte körüldongták, mint a darazsak. Végre kezdetét vehette az előadás. A szalon időközben megtelt, és négy-öt lakáj székeket meg kanapékat hozott, hogy a harmincegynéhány vendég kényelmesen leülhessen. Dosrius márki a kikent-kifent főkapitány társaságában az almazöld zongora mellé kerekezett, és botjával a földre koppintva csendet kért. A hátsó falnak támaszkodva egy csoport izgatott fiatalember állt; furcsa öltözékük általános megütközést keltett, hogy mást ne mondjunk, egyikük sem viselt parókát. Egy nyugtalan tekintetű, göndör hajú, szőke fiú például csaknem olyan szegényesen volt öltözve, mint egy közember. Biztosan a társa hozta be, az az elegáns, alacsony, fekete hajú, horgas orrú fiú, aki egy csomagot szorongatott a kezében. A gyapjas hajú oldalba bökte társát:

– Miért nem állsz ki és játszol valamit, Nando? Bejelentselek?

– Még csak az kellene!

A velük szemközt nyíló ajtóban ekkor megjelent egy terebélyes, végeláthatatlan, grandiózus asszony, akinek nemcsak a méretei voltak lenyűgözőek, hanem a kisugárzása és a fellépése is. Marie de l’Aube Desflors, Orléans csalogánya mély meghajlással köszöntötte a mindig zsémbes márkit, aztán kimérten biccentett a főkapitány felé, a közönség többi részét pedig csak futó pillantásra méltatta, mintegy érzékeltetve, ki fizeti meg a fáradságát. Sokan csak most vették észre, hogy a terjedelmes hölgy mögött, mintha a semmiből bukkant volna elő, megjelent egy szürkébe öltözött szürke kis ember; a körszakállas, félénk léptű és félénk tekintetű férfi, akiről senki sem tudta, hogy monsieur Vidalnak hívják, szerényen leült a zongora mellé, és látszott rajta, hogy parancsra vár. Dosrius márki vendégei lassanként abbahagyták a művésznőt köszöntő tapsot, az pedig odavetett néhány kurta vezényszót a zongoristának, a közönségre mosolygott, halkan megköszörülte torkát, nagy levegőt vett, behunyta szemét, és ahogy az első taktus felhangzott a zongorán, énekelni kezdett.

Dosrius márki palotájának dísztermét betöltötte a zene. Varázsa valósággal megbénította a vendégeket. Mintha Tremulles vagy Bayeu egyik festménye kelt volna életre: a háttérben álló férfiak, az idősebbek parókában, a fiatalok hajadonfőtt, az ülő hölgyek és az egy pontra szegeződő tekintetek. A fiatalok, ahogy elszorul a szívük, és elfutja szemüket a könny. A márki, ahogy kissé előredől a tolószékében, és ezüstmarkolatú botjára támaszkodik. A főkapitány, ahogy ügyesen elnyom egy ásítást, és az énekesnő keblét méregeti. Hátul, a falnak támaszkodó ifjak mellett a barokk libériás inas, ahogy szoborrá dermeszti a mozdulatlanság. A tükrös konzolasztal az egyik ajtó mellett, amelyen étellel és itallal megrakott tálak várják, hogy rájuk kerüljön a sor. A franciaablak előtt pedig Marie de l’Aube Desflors, aki egyik kezével hanyagul a zongorára támaszkodva, a másikat a szívére szorítva – talán hogy ki ne ugorjon és üldözőbe ne vegye a szerelmet a szalonban – olyan csodálatos hangon szólaltatta meg a lenyűgöző je parlerai de mon tourment-t, amilyet évek óta nem hallottak Barcelonában. Maître Vidal keze szenvedélyesen futkározott a billentyűkön, és könnybe lábadt a szeme, ki tudja, merő hivatástudatból-e, vagy mert az a forró, érzéki hang ugyanúgy elérzékenyítette, mint a göndör hajú Andreut. Andreu mindig is úgy gondolta, hogy a szép hang varázsa mögött tisztán nemi vonzalom rejlik. A dal annyira felkavarta, hogy nyomban beleszeretett Desflors művésznőbe. Megszorította barátja kezét, aki rámosolygott, mert olyan jól ismerte, hogy tudta, mit érez.

Desflors kisasszony estjének utolsó dalát meglepett, csalódott csend követte. A vendégek arra vártak, hogy a márki kezdje a tapsot, de az a csengő hangtól még mindig bódultan, csillogó szemmel, mozdulatlanul ült a helyén, félig a botjára dőlve. Dosrius márki csupán annyi időre hagyott fel az arcátlansággal, amíg zenét hallott. A mellette álló főkapitány, aki a negyedik és az ötödik dal között elbóbiskolt, most emberfeletti erőfeszítéssel próbálta leküzdeni a késztetést, hogy átvegye a kezdeményezést, mert a protokoll szerint ugyan ő volt a teremben a legfőbb tekintély, hiszen a főkapitány a márkik, grófok és bárók között is a nagybetűs Hatalom képviselőjének számított, az illem mégis úgy kívánta, hogy a márki kezdje meg a tapsot, márpedig a főkapitány ezt éppen úgy betartotta, mint valami királyi rendeletet. Desflors kisasszony kissé zavarba jött a számára teljesen szokatlan csendtől, és nagyot sóhajtott, mintegy jelezve, hogy befejezte az éneklést. A márkit ez a sóhaj zökkentette vissza a valóságba. A földre koppintott a botjával, és a közönség megkönnyebbülten tapsolni kezdett. De az a három-négy másodperc roppant kínos volt.

– Na, hogy tetszett, Nando?

– Szívesen hallgatnám tovább.

– Szólj neki, hogy kíséred gitáron.

– Nem én, mert Vidal mester még megsértődik. Meg aztán zongorakísérettel jobb is.

Desflors kisasszony újra meghajolt, csókot dobott a közönségnek, majd nagy levegőt vett, és a francia, az olasz, a Vidal mestertől tanult katalán és a rosszul ejtett spanyol valami egészen sajátos keverékén bejelentette, hogy örömére szolgálna, ha előadhatna quelque chose a hírnevezetes helyi compositore, Ferdinand Flors kíséretével. A főkapitány nem értette, mi a csudát mond ez a bögyös?, nem egészen tudom követni, ha franciául beszél. Dosrius márki vállat vont, és türelmetlenül koppantott a botjával.

Mielőtt az értetlenség nyomán felbolydult volna a terem, Andreu felpattant, és nagyot kiáltott. Itt van, itt van, és a könyökével megbökte barátját; rólad van szó, Nando, azzal időt sem hagyva, hogy felocsúdjon, karon fogta, és odavezette az énekesnőhöz. De hisz ez a legkisebb Sorts fiú, súgtak össze az emberek, nahát, még ilyet! Hogy hírnevezetes compositore? Ez a nyikhaj, nahát, még ilyet! Úgy tudtam, hogy elutazott valahová. Desflors kisasszony nézte a két közeledő legényt, és nyomban megtetszett neki a göndör, szőke fürtös, igazi cukorfalatnak találta. Csakhogy monsieur Ferdinand Flors a másik fiú volt, a sovány, barna bőrű, oldalszakállas és csúnya. És nem is Flors volt a neve. Orléans csalogánya kecses meghajlással leplezte csalódottságát. Csókra nyújtotta kezét az elfogódott Ferran Sortsnak, miközben annak a cukorfalatnak a férfias, friss, csengő hangját hallgatta, aki kiigazította, hogy a barátját nem Florsnak, hanem Sortsnak hívják. Desflors kisasszony szemérmetlen pillantással tetőtől talpig végigmérte Andreut, és úgy tett, mintha semmibe venné. Sokan ráncolták homlokukat a közönség körében is, amikor látták, hogy a teljesen ismeretlen Andreu, aki nem az alkalomhoz illően öltözött (mondjanak, amit akarnak, ilyen ruhában itt nem volna szabad mutatkozni, nem is tudom, hogyan engedhették be), teljes lelki nyugalommal kiáll középre. Néhány hölgy tapsolni kezdett a hírnevezetes compositorénak, mert most már tudták, kiről van szó, hja, a Nando Sortsra gondolt; csak nem tud rendesen beszélni ez a nő. Kezdte volna ezzel! Desflors kisasszony pedig a zongoristához fordult:

– Megengedi, monsieur Vidal?

– Hogyne – dörmögte mérgét nyelve a derék muzsikus, és felállt.

– Végtelenül megtisztel – dünnyögte Sorts rettentő izgatottan. Azzal Andreu kezébe nyomta a csomagot, el ne veszítsd, át kell adnom valakinek. Andreu megszorította a karját, gyerünk, Nando, tégy ki magadért. Aztán Desflors kisasszony nagy bánatára visszament a hátsó falhoz a barátja csomagjával. Sorts leült a zongorához, Marie de l’Aube Desflors pedig bejelentette, hogy a D’abord, l’amour következik, magától értetődőnek tartva, hogy aki kísérni akarja, az fejből tudja a repertoárját. Vidal mester, aki titokban bizonyára nagyon élvezte a helyzetet, az egyik partitúrára mutatott a zongorán. Segítségképpen pedig hamiskás kacsintással, mintegy barátilag odasúgta:

– Adagio molto lento.

Ferran Sorts úgy tett, mintha kényelmesen elhelyezkedne a zongoránál, és közben éppen annyi ideje volt, hogy átfussa a kotta első oldalát; ebből pedig arra a következtetésre jutott, hogy a zongorista ajánlotta előadásmód egyszerűen képtelenség. „Idióta”, dünnyögte a bajusza alatt, és habozás nélkül a vivace mellett döntött. Az ötödik taktusnál már tudta, hogy jól tette. Az előadás remekül sikerült. Talán még jobban, mint amikor monsieur Vidal ült a zongoránál. A dal végeztével Sorts felállt, és miután az énekesnő két váratlan csókot nyomott az arcára, amelyeket voltaképpen a barátjának szánt, a sarokba húzódva hallgatta a közönség tapsát. Monsieur Vidal ott állt mellette, ő pedig kihasználta az alkalmat, hogy mosolyogva odasúgja neki, máskor vele ne járassa a bolondját.

– Pardon? Mit mond?

– Hogy menjen a fenébe.

De még mielőtt a zongorista felelhetett volna, Desflors kisasszony magához intette a fiatal helyi compositorét, hogy ő is részesüljön a közönség elismeréséből.

– Ön kiváló muzsikus, mon cher – mondta.

A lakájok már jó ideje cserélgették a szalon huszonöt kandeláberében újra meg újra csonkig égő kétszáz gyertyát. Marie de l’Aube Desflors együtt nevetgélt a legkisebb Sorts fiúval és Andreuval, aki nagy tisztelettel, kitartóan bámulta. Ők hárman, a hallgatag zongorista és a vendégek egy kisebb csoportja, köztük Dalmases doktor, egyre-másra kóstolgatták az ínycsiklandó étkeket, amelyeket a márki tálaltatott fel, hogy megmutassa, ő is tud olyan fényűző fogadásokat adni, mint Polastron márkinő. Marie de l’Aube Desflors bekapott egy forró krokettet, és amíg majszolta, majd’ felfalta szemével a rajongó Andreut, a legkisebb Sorts fiú pedig lemondott arról, hogy megtalálja a vendégseregben Terradelles ügyvédet, aki egyetlen koncertről sem hiányzott. Inkább beletörődött, hogy egész este szorongatja a csomagot.

A főkapitányt rettentően izgatta az énekesnő dús keble, és pohárral a kezében, egyik csoporttól a másikig manőverezve valóságos hadmozdulatokat tett a megközelítésére. Desflors kisasszony viszont láthatóan kerülte, és inkább annak a nyiszlett, hitvány ifjoncnak a bágyadt és vérszegény társaságát kereste. Botrányt azonban még a Bourbon Katalónia legfőbb méltósága sem csinálhatott, neki is tartania kellett magát a szalonetiketthez. Az egzotikus nők kifinomult ízlésű kóstolgatójának most le kellett mondania a francia ínyencfalatról, és ráadásul érdeklődést kellett színlelnie, amikor a fene tudja, ki, pohárral a kezében a fene tudja, mit kért tőle, excellenciás uram. Miközben úgy tett, mintha a válaszon gondolkodna, megfogadta magában, hogy másnap vagy akármikor csak azért is térdre kényszeríti a művésznőt. Vagy még inkább az ágyba. Mert ha ő valamire egyszer azt mondta, „fehér”, az fehér is, a kutya teremtésit!

Őméltóságának, don Rafel Massónak egészen más gondja támadt. Már az előadás közepén elfogta a sürgető vizelési inger, amelyre még mindig nem talált megoldást. Az egyik lakáj tétova utasításait követve elindult egy sötét folyosón, és a végén végre megcsapta orrát a megváltást jelentő bűz. A gyengén megvilágított szobában tucatnyi éjjeliedény sorakozott a földön. Don Rafel végre könnyíthetett magán, miután kapkodva kigombolta az alsóneműk bonyolult rendszerét. Dolga végeztével a hímtagját szorongatva még elmélázott egy ideig, mintha a szoba orrfacsaró levegője késztetné elmélkedésre. Az utóbbi időben aggasztóan gyakran tűnődött azon, vajon egészséges és boldog-e. És mindannyiszor meglehetősen borúlátó következtetésre jutott. Amikor az ember ki tud békülni az élet adta sikerekkel és kudarcokkal, akkor elmondhatja, hogy boldog, de ha az élete szüntelen riadalom, szorongás és igyekezet, hogy elhessegesse magától a nyomában settenkedő vagy a sarkon túl leselkedő ellenség gondolatát, az annak a jele, hogy a boldogság tovaszállt, akár a füst, és örökre elillant. Őméltósága lerázogatta a hímtagját, és már-már mélabús sóhajjal befejezte az elmélkedést. Még gombolkozott, amikor betoppant Xerta bárója; láthatóan neki is nagyon feszült a hólyagja.

– Ettől a kornyikálástól úgy látszik, mindenkinek pisálhatnékja támadt – vonta le a következtetést, amikor megpillantotta don Rafelt. Emez egy szűkszavú „valahogy úgy”-gyal válaszolt, de a báró tovább csevegett. – Gondolom, nem mehetünk haza, amíg a főkapitány meg nem hódítja a francia hölgyikét.

Don Rafel nem mondta ki, amit szívesen a fejéhez vágott volna, hogy szánalmas alak vagy, bárói rang ide vagy oda, mert meglásd, egy napon én is báró leszek. És amikor Xerta szemérmesen elfordult a vizeléshez, don Rafel még jobban lenézte, mert nem méltó a feleségéhez; jaj, drága Gaietanám, mennyi minden van rosszul elosztva ezen a világon! A barcelonai Királyi Törvényszék főügyészét annyira lefoglalták házasságtörő gondolatai és Elvira tágra nyílt szemének tűnő emlékképe, hogy nem is hallotta Xerta báró bőven csorgó, vidáman és legfőképpen gondtalanul csobogó vizeletének hangját.

– Maga még nem tudja, milyen az élet – jelentette ki Marie de l’Aube Desflors, miközben feltűrte szoknyáját, kikapcsolta harisnyatartóját, és Andreu számára trágárságnak tetsző természetességgel lehúzta az egyik fehér harisnyáját.

– Hát ön?

Az asszony válasz helyett nevetett egyet. Abban a pózban maradt, ahogy lemeztelenített lábát a zsámolyra támasztotta, és kacéran a fiúra mutatott.

– Mondja csak meg, hány évesnek látszom?

Andreu megvakarta fürtös üstökét, tudom is én, madame… nem vagyok jó az ilyesmiben… és zavartan mosolygott, miközben magában arra gondolt, vigyázz, Andreu, nehogy valami szamárságot csinálj. Desflors kisasszony azonban nem kegyelmezett. Tetszett neki a fiú, elcsábította és magával vitte a fogadóban bérelt szobájába. Most már megkövetelhette, hogy válaszoljon:

– Ugyan már! Hadd halljam, hány évesnek gondol? Mondja ki bátran! – Levette lábát a zsámolyról, és behunyt szemmel a fiúhoz lépett. – Keserűbb csalódások is értek már. – Megfogta a fiú karját: – Na, mennyi?

– Tudom is én, drága hölgyem!…

– Nem meri megmondani?

– Harminc. – Behunyt szemmel mondta ki a fiú hazugsága csapdájában.

Marie de l’Aube Desflors felsóhajtott, és két cuppanós csókot nyomott az arcára olyan hálásan, amiből az nyomban kitalálta, hogy az angyali hangú asszonyság már a negyvenen is jócskán túl jár.

– Akár össze is tegeződhetnénk, nem gondolod? – kockáztatta meg a kérdést.

Az asszony úgy kacagott, mint a kanárimadár, és hanyatt feküdt az ágyon. A tegeződés felért a meztelenre vetkőzéssel.

– Gombold ki a ruhám, légy szíves.

A fiú olyan ügyesen csinálta, hogy újabb csókot kapott jutalmul. A ruha a földre hullt, és Marie de l’Aube Desflors, Orléans csalogánya, akinek a keble majd’ szétfeszítette a fűzőt, megfordult és odalépett hozzá.

– Hadd vetkőztesselek le. Hát ez mi?

– Medalion.

– Vedd le.

– Sosem veszem le.

– De ma leveszed. Azt akarom, hogy teljesen meztelen légy. – És Andreu levette Teresa medalionját.

Úgy tűnt, hogy az asszony képzeletben máris szeretkezik, mert olyan testhelyzetben fogott hozzá Andreu levetkőztetéséhez, amelyből nyilvánvaló volt, hogy már ez is tökéletes kéjt jelent számára. Andreu védtelennek érezte magát az alsónadrágjában, és az asszony kitalálta a gondolatát.

– Hadd vegyem le ezt is rólad, mon cher.

Ahogy lehúzta, lehajolt, és gyengéden szemügyre vette a fiú szerszámát.

– Hát te… te nem vetkőzöl le? – dadogta Andreu.

– Dehogynem… csak imádok meztelen férfiak mellett parádézni. – Felsóhajtott. – Sajnos a szalonokban ez nem szokás.

– De hát… – kockáztatta meg Andreu. – Franciaországban…

– Még hogy Franciaországban! – mondta az asszony becsmérlően. – Ne hidd el azt a sok badarságot, amit Franciaországról összehordanak.

Megfogta Andreu derekát, és az ágy lábánál álló nagy tükör elé vezette a fiút. Ő is odaállt a tükör elé, mintha Tremulles műtermében állnának modellt.

– Szeretnéd, ha így lefestenének bennünket, mon chouchou?

– Mon quoi? – kérdezte Andreu szégyenlősen, mert kezdett izgalomba jönni, ami nagyon is tetszett az asszonynak.

– Mon quoiquoi – felelte, és gyakorlott kézzel simogatni kezdte. – Vetkőztess le, quoiquoi – parancsolt rá.

Nem oltotta el a szobát bevilágító három petróleumlámpát, mert aznap éjjel a madame nemcsak a testével, de a szemével is falta szeretőjét. És Quoiquoi meggyőződhetett arról, hogy a csodaszépen és biztosan csengő angyalhanggal megáldott Marie de l’Aube Desflors nemcsak az éneklésben képes rendkívüli teljesítményre, hanem a paráználkodásban is.

– Ki volt ez a nyikhaj?

– Kire gondol, monsieur Vidal? – Arcs úr, a színházi impresszárió segédje, akinek az volt a feladata, hogy kellemessé tegye a Barcelonában fellépő művészek látogatását, kicsit aggódott, mert sok rosszat hallott annak a zongoristának a goromba modoráról, aki egész életében mást se csinált, mint Desflors kisasszonyt kísérgette a gondviselés és őfelsége sáros útjain.

– Arra a sihederre, aki ma este a helyemre ült.

– Hja, a Nando Sorts! Josep Ferran Sorts úr zeneszerző. Nagyon jól gitározik.

– És zongorázik. – Monsieur Vidal kiitta a poharát, és Arcs úr gyorsan újratöltötte, hogy ne kelljen a szemébe néznie.

– Sokat utazik ilyenkor, év vége felé?

– És milyen fiatal. Hány éves lehet? Húsz?

– Kicsoda, monsieur Vidal?

– Hát az a fiú. Sorts.

– Hát, nem is tudom. De az biztos, hogy fiatal. És Barcelonából merre mennek tovább?

– Látszik, hogy képzett zenész. Azt mondja, komponál is?

– Eeegen… Sok darabot írt gitárra… És néhány éve egy operáját is bemutatták… De a címére már nem emlékszem, tudja, csupa idegen hangzású név.

– Roppant érdekes!… Biztosan azt képzeli, hogy ő az új Mozart.

Fogta a poharát, és egy hajtásra kiitta. Arcs kihasználta az alkalmat, és témát váltott, jaj, monsieur Vidal, annyira szeretnék egyszer eljutni Párizsba!

– Biztosan megközelíthetetlen az a fiú!… Nyilván a fejébe szállt a dicsőség.

– Hej, az a Párizs!… – Arcs újra töltött monsieur Vidalnak, aki egyre üvegesebb szemmel bámult maga elé. Körülnézett. Már minden asztal üres volt, csak ők ketten maradtak. A Négy Nemzethez címzett fogadó előcsarnokából nyíló szalonban csend honolt. A túlméretezett, hatalmas bajusz mögé rejtőző pincér körbejárt, és eloltogatta a petróleumlámpákat, csak azokat hagyta égve, amelyek a közelükben világítottak. Olykor-olykor bejött egy szállóvendég az utcáról. A szalon ablakából látták a hidegben párálló leheletüket, ahogy letopogták cipőjükről az utca dermedt sarát. Monsieur Vidal pár percig csendben ült, és merengve bámult a poharába, mintha a fenekén keresné az igazságot.

– Tele van a tököm ennek a kurvának a kísérgetésével.

– Megbocsát?

– Maga meg én – folytatta a zongorista – itt ülünk, és borba fojtjuk a dühünket, igaz? Hiszen tudja, hol van a… a… – most jól megmondja – a madame… A nagy énekesnő. – A poharat markolva megrázta öklét, és Arcsra nézett.

– Hogy én?… Nem tudom. Eszembe se jutott, hogy ezen gondolkodjak.

– A szobájában kefél.

– Tessék?…

– És tudja, kivel? Azzal a Sortsszal, a jeles muzsikussal. – Nagy csattanással letette a poharat az asztal márványlapjára.

– Honnan veszi? Csak nem azt akarja mondani, hogy…

– Honnan veszem? – nevetett fel keserűen. Nagy lendülettel hátradőlt a széken, és szegény Arcs felé bökött, aki semmit sem kívánt jobban, mint elkerülni a botrányt. – Desflors kisasszony valóságos kefélőgép, kedves uram. És mindig friss hús kell neki, fiatal, új és más. – Azzal újra az asztal fölé görnyedt, és olyan erővel ragadta meg a poharat, mintha össze akarná roppantani. – Az olyan vénemberekre, mint maga vagy én, rá se néz.

Arcs úr úgy döntött, hogy elérkezett az idő a stratégiai visszavonulásra. Balszerencséjére azt a szigorú utasítást kapta, hogy ne hagyja magukra a vendégművészeket mindaddig, amíg be nem zárkóznak a szobájukba. Márpedig monsieur Vidal már éppen elég részeg ahhoz, hogy egyenesen az ágyba dőljön.

– A kefélésből nyeri az energiát az énekléshez – elmélkedett a másik.

E kinyilatkoztatás után üggyel-bajjal feltápászkodott. Arcs úr megkönnyebbülten követte a példáját. Csakhogy a neheze még hátravolt.

– Ne menjünk fel megnézni? – intett az előcsarnok mennyezete felé. – Nem akarja látni, hogyan tálalja fel magának… pardon… – böffentett hangosat monsieur Vidal – …akarom mondani, hogyan viszi ágyba azt a fiút, azt a Sortsot?… – Megrázta a fejét. – Azóta már biztosan a világ legjobb kettősét játsszák. – De a tréfáján csak ő nevetett.

Arcs úr kihasználta az alkalmat, és ellentámadásba lendült, ugyan, monsieur Vidal, elhiszem én, ha maga mondja, üljön le, jóember!, hol is tölthetné kellemesebben az időt, mint itt, baráti körben iszogatva? Lenyomta a székre, és választ sem várva telitöltötte a poharát. De a zongorista újra felállt, és döbbenten a szalon ajtaja felé mutatott, mint aki kísértetet lát. A jelenés az utcáról lépett be, és az előcsarnokban letisztogatta cipőjéről a sarat. A legkisebb Sorts fiú volt. Az ablakon át meglátta a két magányosan iddogáló embert, és úgy döntött, hogy csatlakozik hozzájuk. Nagy lendülettel, fázós kezét dörzsölgetve nyitott be a fogadó szalonjába. Hadnagyi egyenruhát viselt, és a hóna alatt még mindig ott szorongatta a lapos, gondosan lezárt csomagot. Mielőtt odaért volna a két éjjeli bagoly asztalához, döbbenten megtorpant, monsieur Vidal ugyanis vádló mozdulattal egyenesen rámutatott, nicsak, nicsak, látja?, nem megmondtam? Azzal dülöngélve elindult Sorts felé.

– Jó estét, uraim – mondta emez. Andreu után akart érdeklődni, de monsieur Vidal a szavába vágott, és borszagú lehelete az arcába csapott.

– Na, hogy sikerült? Kielégítette azt a telhetetlen nőszemélyt? – Színpadias mozdulattal hátralépett, mintha a hatást méregetné. – El tudta oltani annak a folyton tüzelő testnek a lángját, monsieur?

A zongoristát láthatóan kimerítette a beszéd, mert valósággal visszarogyott a székére. Ferran Sorts körülpillantott, aztán kérdőn Arcs úrra nézett. Tekintetéből világosan kiolvasható volt a kérdés, mi az ördög ütött ebbe a franciába, Arcs? Alaposan felöntött a garatra, igaz? Maga tudja, miről beszél? Most, hogy leült, a francia, úgy látszik, észhez tért, mert kimért lassúsággal szólalt meg, mintha hosszas, komoly megfontolás után hozakodna elő a mondókájával:

– Tudják, micsoda fejedelmi teste van? Egyszer véletlenül láttam meztelenül… Cremonában… És maga most a karjában tarthatta… Le is döntötte, igaz?

– Ha arra a hölgyre gondol, akit ma este mindketten kísértünk zongorán – mondta rettentő sértődött képpel Sorts –, nem is láttam, mióta eljöttünk a márkitól. Hazamentem átöltözni, mert elutazom. Most pedig egyenesen otthonról jövök.

– Szemenszedett hazugság. Miért jött ide, a fogadóba?

– Hogy megvárjam egy barátomat. És nem tűröm, hogy…

– Jól van, no!… – szakította félbe hadonászva a francia. – Nem kell magyarázkodnia. Ennyivel megelégszem. Üljön le. Meghívom egy…

Sorts összenézett Arcsszal, aztán vállat vont, letette a csomagot az asztalra, és leült.

– Ön viszont tartozik nekem némi magyarázattal, ha meg nem sértem – szögezte le.

– Részeg vagyok. Úgy hallom, írt egy operát.

– Igen, Tellemaco nell’isola di Calipso a címe – mondta Sorts érezhető büszkeséggel a hangjában. Mérge pedig nyomban elpárolgott.

– Nem megmondtam? – kottyantotta közbe Arcs, aki megnyugodva vette tudomásul, hogy a beszélgetés más témára terelődött. – Csupa idegen név.

– Mozart áttért az olasz nyelvről a németre.

– Én viszont kitartok mellette – felelte Sorts még mindig büszkén. – Az olasz az opera nyelve.

– Azt akarja mondani, hogy Mozart rosszul döntött?

– Nem ő az egyetlen zeneszerző a világon. Ott van például Le Sueur… vagy Cherubini…

– Cherubini! Párizs királya! Ne nevettessen, monsieur Sorts! Cherubini szabadkőműves, és olasz létére franciául írt operát.

– Valóban?

– Médée címmel. Visszataszító.

Sorts válasz helyett inkább töltött magának az asztalon álló borosüvegből. Aztán teli pohárral a kezében a beszélgetőtársa szemébe nézett.

– Miért gyűlöl ennyire, monsieur Vidal?

A zongorista ránézett és elmosolyodott. A pincér, aki korábban a szalonban rakosgatott, visszavonult. Már csak egyetlen petróleumlámpa égett az asztaluk közelében. Az előcsarnokban is abbamaradt a vendégek jövés-menése, mert rendes ember ilyenkor már nem jár az utcán. A bejárati pult mögött félrecsúszott, molyrágta parókában édesdeden szunyókált egy férfi. Az éjjeliőr. A Négy Nemzethez címzett fogadót betöltötte az éjszaka csendje, amit csak a szalonban ülő három éji vendég tört meg.

– Elmondok maguknak egy történetet, ami csaknem negyven éve esett meg velem – mondta bizalmaskodva monsieur Vidal, és nem válaszolt Sorts kérdésére. – Hallottak már Jean-Marie Leclairről?

Egy percig senki sem szólt. Arcs és Sorts elbizonytalanodott, a zongorista pedig szünet nélkül ivott.

– Nem, én nem hallottam róla. Hát ön?

Sorts is a fejét rázta.

– Hát persze hogy nem ismerik! Mi mást várhattam volna?… – Kortyolt egyet a borból, és felnézett a mennyezetre, mintha át akarna hatolni rajta a tekintetével az úrnőjéig. – Tudják, hogy miért van egyedül?

A másik kettő semmit sem értett: Leclair? Desflors?

– Az a szemérmetlen kurva csupa öreg társalkodónőt alkalmaz, és őket is olyan távol tartja, amennyire csak lehet. Nem akarja, hogy bárki is tanúja legyen a… – Végigsimított a nemi szervén, és hol Arcsra, hol Sortsra pillantott. – Értik, ugye?

Monsieur Vidal újra felállt. Most még jobban imbolygott. A pohárral a kezében megpróbált néhány lépést tenni. Olyan részeg volt, mint a csap.

– Még fiatal legény voltam, tejfelesszájú nyikhaj. Még nem volt olyan nyomorult az életem, mint most…

– Drága uram… – kezdte volna Sorts, de a másik nem hagyta, hogy sajnálkozzon. Sietett elmondani a történetét.

– Akkoriban a zeneakadémiára jártam. – Fölemelte poharát. – Ó, azok a szép diákévek, az aranykor, amikor az ember előtt feltárulnak az élet rejtelmei… mert később… – Kiitta a poharát az aranykor tiszteletére, aztán olyan erővel csapta le az asztalra, hogy az előcsarnokban alvó őr nagyot ugrott a karosszékében, és egy pillanatra abbahagyta a horkolást, de aztán lenyelte nyálát, és aludt tovább. – Szarok a forradalomra, ami kettétörte az életünket – folytatta monsieur Vidal. Aztán Sorts felé bökött. – Az egyetlen, amit megtanultam, hogy az élet rettentő unalmas. Érti? Unalmas!

– És mit akart mesélni arról az úrról… arról a… – emelte fel az ujját Arcs.

– Leclairről?

– Arról.

– Láttam, amikor megölték. – Az alkohol ködén át leste a hatást, amit szavai keltettek. – Irigységből gyilkolták meg; egy szürke kis muzsikus tette, aki nem tudta megbocsátani, hogy olyan sok szépet komponált.

Hátravetette magát a széken, hogy újabb üveg borért kiáltson a szalon sötétségébe. A lendület azonban túl nagyra sikerült, és Vidal látványosan hanyatt esett. A készséges Arcs nyomban felsegítette, és keserűen arra gondolt, az lett volna a feladata, hogy kellemes estét teremtsen a művésznek. Monsieur Vidal leporolta ruhájáról az ostoba esés szégyenét, aztán köszönetet sem mondva visszaült a helyére.

– Kést döftek a szívébe – bökött tragikus mozdulattal a májára –, és ott esett össze a szemem előtt. Amikor már a földön feküdt, a gyilkosa belevágta a kést a bal kezébe is… – És szemléltetésül ugyanazzal a teátrális mozdulattal a jobb kezére mutatott.

– De hát miért? – kérdezte döbbenten Sorts.

– Rituális gyilkosság volt, barátom. Leclair ördögien jó hegedűművész volt. Értik? A szívébe, mert zenét szerzett, és a kezébe, mert elő is adta.

– Na jó – mondta ostobán Arcs, aki most már mindenképpen véget akart vetni a napnak.

– Jó? – kiáltott fel monsieur Vidal. – Még hogy jó! Csodálatos!

– Tessék? – most Arcson volt a megdöbbenés sora.

– Az a szürke kis zenész nagy tettet vitt véghez, drága uram.

– Nagy tettet?

– Bizony! Művészit alkotott! Művészi gyilkosságot követett el! Egész életében ez volt az egyetlen remekműve.

Érdeklődéssel bámult a pohara fenekére, mintha ott keresné a választ az élet tömérdek kérdésére.

– Remekmű! – ismételte meg, mintha önmagát akarná meggyőzni. Aztán felkacagott.

– De hát… csak nem gondoltad… te azt hitted, hogy… – Marié de l’Aube Desflors felkacagott. Trillázó, csilingelő nevetése Dorinda áriájának a kezdetére emlékeztette és fájdalmasan érintette Andreut. Az asszony hirtelen elkomolyodott: – Ne nevettesd ki magad!

Andreut mélyen megalázta a helyzet. Nevetségesnek érezte magát, ahogy félig felöltözve a telt idomú asszonyt bámulja, aki szívesen csodáltatta magát. Behunyta a szemét. Desflors kisasszony kihasználta a pillanatot, és rázendített az alkalomhoz illő kioktatásra, szenvtelenül, nyíltan, kíméletlenül érvelt test és lélek szabadsága mellett, vagy azt hiszed, te taknyos, hogy egy kis hempergés után már jogodban áll a magadénak tekinteni?

Mindezt olyan hévvel és ráadásul franciául mondta, hogy Andreu szinte semmit sem értett belőle. De a hangnem magáért beszélt. Mellőzzük a viharos jeleneteket, és figyelmeztetlek, ha belém szerettél, máris kezdhetsz kiszeretni belőlem. Három nap múlva Madridba utazom, és a király előtt fogok énekelni.

Ezt már jól megértette.

– És ha utánad megyek? – kérdezte, csak hogy mondjon valamit.

– Mon quoiquoi!… – Az asszony odalépett hozzá, és megcsiklandozta az állát. A fiú szeme önkéntelenül is a roppant kebelre tapadt. – Nagyon chouchou vagy, mon gamin, de minden hiába. Keress magadnak fiatal lányokat, és hamar felejts el, ahogy én máris feledlek…

Kétoldalról arcon csókolta, és a fülébe súgta, hogy köszöni a pásztorórát. Egyiküknek sem jutott eszébe Andreu medalionja, amely ott maradt a széken, az asszony ruhái mellett. Talán ha Andreu akár egyszer is Teresára gondol, nem felejti ott.

– Madame – hajolt meg szertartásosan Andreu –, a soha viszont nem látásra – mondta elfúló hangon. Megcsókolta a kezét, és ahogy felé hajolt, az asszony önkéntelenül is eltakarta keblét. Mielőtt bármit mondott volna, Andreu az ajtón kívül találta magát, és a szemét elfutotta a könny. Szinte öntudatlanul ment végig a fogadó sötét lépcsőjén. Észre sem vette az előcsarnokban alvó őrt meg a szalonban égő halvány fényt, amely jelezte, hogy ott még vannak álmatlan vendégek. Andreu azon törte a fejét, hogy elmenjen-e a találkozóra a barátjával. Ami kettejük közt tréfának indult, végül sírásba torkollott, és semmi kedve sem volt az olyasféle kérdésekhez, mint na, Andreu, mesélj, milyen volt? Igazi férfifaló? Jó nő? Mi lesz már, Andreu, beszélj… És neki azt kell mondania, tudom is én, Nando; iszonyú nevetségessé tettem magam, Nando. Megmondtam neki, hogy szeretem, és ő a szemembe nevetett. Nando meg csodálkozva azt kérdezné, te tényleg beleszerettél? Micsoda? Ugyan már!… És kitörne belőle a jól ismert kacagás, amit most nem szívesen hallana. Magyarázkodnia kellene… tudom is én, Nando, valami bizseregni kezdett itt belül… Olyan gyönyörűen énekel… Sorts meg azt mondaná, hagyd már el, én is tudom, hogy énekelni jól énekel, Andreu. Most azt kérdeztem, hogy jól kefél-e. És neki azt kellene felelnie, hogy akár az angyalok, Nando.

A Rambla sötétbe borult, és Andreu, aki abban egyezett meg a barátjával, hogy a Négy Nemzet fogadó előtt találkoznak, vaktában elindult, hogy járjon egyet. Ahogy várható volt, hamarosan beletoccsant egy pocsolyába, és cifrát káromkodott, ez a Nando meg nincs sehol. Ha azt hiszi, elmehet Malagába anélkül, hogy elköszönne, esküszöm, vége. Feljebbről, a Portaferrissa irányából fáklyák halvány fénye látszott. Andreu arrafelé vette útját, mint a világosságot kereső éjjeli lepke, de az is lehet, hogy azért, mert Sorts is arra lakik, és hátha összetalálkoznak. Miért szeret bele minden nőbe, akivel összehozza a sors? Elképzelte a barátja arcát, aki, hogy átsegítse az ehhez hasonló nehéz perceken, sorolni kezdi az éppen esedékes hölgy hibáit, miközben mindketten a hasukat fogják a nevetéstől, te, Andreu, ennek a Desflors-nak nagyon lapos a melle, nem gondolod? Még hogy lapos!, felelné ő. Nando meg, na jó, Andreu: a Desflors két léggömböt hord ott elöl; és kipukkadna belőlük a kacagás. De Nando nem volt ott, hogy tréfálkozzon vele. Továbbsétált, és arra gondolt, talán ott találom Nandót a Portaferrissánál. Akkor jutott eszébe, hogy nem is a keble miatt szeretett bele Desflors-ba, de nem is a roppant teste miatt, amely néhány perccel ezelőtt még az övével összefonódva hempergett. Nem is az ismeretlen, felkavaró parfümje miatt. A hangjába szeretett bele. Akkor szeretett bele, most már emlékezett, amikor a márki palotájában meglátta a pompás öltözékében, és meghallotta a hangját. Andreu felkapott egy követ, és dühösen elhajította a Rambla sötétjében. Vagyis ezt az egész cirkuszt néhány hangszál meg a levegő váltotta ki… Szeme tágra nyílt, és már nem is érezte a hideget: a kép valósággal elbűvölte. A levegőbe szeretett bele! Ez a felfedezés igazán megér egy szonettet! A Portaferrissa utca torkolatánál érte a felismerés, hogy a világon a legéteribb, legtünékenyebb, leganyagtalanabb és legmegfoghatatlanabb dologba szeretett bele… a legnemesebb, leglíraibb dologba, amibe a magafajta érzékeny ember belebotolhat… Azt azonban aligha sejtette, hogy valójában nem Desflors kisasszonyba, de nem is a hangszálaiba vagy a levegőbe szeretett bele. Andreu a saját metaforájába volt szerelmes.

A Négy Nemzethez címzett fogadó szalonjában Vidal mester kapatossága időközben tetőfokára hágott, Arcs úr türelme pedig elfogyott. Így aztán mikor monsieur Vidal félhangosan rázendített Papageno áriájára, Arcs úr felállt, és azt mondta, Sorts úr, most már bízzuk Istenre a dolgot, bár Banyuls úr személyesen engem kért fel – bökött a mellére –, hogy kísérjem el mindenhová a vendégművészeket…

– Papa, papa, papa! Papageno…

– Azt mondta, hogy velük kell maradnom, de hát a nagyságos asszony nem is csinált titkot belőle, hogy ágyba bújt a maga barátjával, a művész úr meg a szemem láttára leitta magát…

– Pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa!

– Mit képzel ez a Banyuls? Hogy egész éjjel tartom nekik a gyertyát?

– Papa, papa, papa, Papageno.

– Azt már nem. Elég volt!

Sorts felállt; kicsit kényelmetlenül érezte magát, hogy Andreu még mindig nem jött le Desflors kisasszonytól, pedig ő indítványozta, hogy éjfélkor, Nando, még egyszer utoljára végigsétálunk a Ramblán, jó?

– Mikor utazik, Sorts úr?

– Hajnalban indulunk.

– Papa, papa! Pa-pa-ge-no.

– Nem is alszik?

– Majd bóbiskolok útközben. – Az éneklő zongoristára nézett, aztán halkan hozzátette: – Menjen el nyugodtan. Ha Andreu végre lejön, majd ketten felvisszük a szobájába.

Arcs úr elővette óráját a mellényzsebéből, vállat vont, és a fogashoz lépett, hogy megkeresse a kabátját. Már nem ugrottak elő pincérek a szobanövények mögül, ahogy napközben tették volna. A Négy Nemzet fogadóban éjfél után az éjjeliőr is aludt.

– Hát, akkor nagyon köszönöm, Sorts úr. Jó utat és kellemes időtöltést kívánok Malagában.

– Papageno.

Megszorították egymás kezét, és Arcs sietősen távozott, hogy beleolvadjon az éjszaka sötétjébe; örült, hogy ilyen könnyen megszabadult monsieur Papageno és a szemérmetlen Desflors nyomasztó terhétől, micsoda népség, édes jó Istenem! Ha Arcs úr nem rövidlátó, talán észrevette volna, hogy az a fiatalember, aki egy pocsolyába lépve nagyot káromkodott, aztán gyorsan eltávolodott a fogadó ajtajából kiszűrődő gyenge fénytől, Andreu. Ha egyáltalán ismerte. Az igazság azonban az, hogy meg sem látta.

– Papageno.

Barcelona azon a kellemetlen novemberi éjszakán, Szent Márton éjjelén sűrű, áthatolhatatlan ködbe burkolózott. Az egész heti vízözön után ez volt az első nap, amikor nem esett. A postakocsik és a társzekerek, amelyek a fogyó hold gyenge fényénél készültek útnak indulni, a sötét utcákon gyülekeztek. Aztán amikor a köd birtokba vette az egész várost az egyetemtől a Sant Francesc-kertig, a Blat téri színháztól vagy még lejjebbről a Boria utca végéig, az Alkirálynő palotájától az Argenteria utcáig, a Santa Maria del Mar-templomig és a Palau térig; amikor az a néhány égő fáklya nem bírt tovább a homállyal; amikor a köd a tengerészek csontjáig hatolt, miközben a fedélzeten őrködve egyetlen társukat, a hajótestet nyaldosó hullámverés lassú, halk csobogását hallgatták; amikor a madridi postakocsit már megrakták utazóládákkal, poggyásszal meg álmokkal, és Sants kocsis felébresztette az utasokat, a lovak pedig topogva várták, hogy végre nekiindulhassanak Creu Coberta felé; amikor Montjuïc hegye, amely kiemelkedett a ködből, közönyösen nézte a lába elé terített puha vattatakarót… a Pi-templom Vicenta harangja elütötte az éjjeli hármat, megriasztva a Fivaller-palota tetején sétáló macskát. A sűrű köd tompává, bársonyossá és titokzatossá változtatta a Vicenta kongását, amely így mintha baljósan csengett volna. Visszhangképpen most a katedrális Tomasa harangja ütött hármat, majd a Sant Sever Agustinája és végül mind közül a leghalkabban a Sant Just i Pastor, a Kis Pásztor. Pontosan kétperces késéssel követte őket a Santa Mònica a kaszárnya mellett, de addigra már a tetőket járó összes macska tudta, mennyi az idő. Az Ample utcában ekkor már újra csend honolt, az utolsó hintók is elhajtottak, a késői vendégekéi, akik nem tudják, mikor kell elköszönni, és Dosrius márki palotájának homlokzata előtt is tábort vert a sötétség… néhány sarokkal távolabb pedig, a kevésbé előkelő Massó-házban őméltósága álmatlanul, mozdulatlanul feküdt, nehogy felébressze Marianna asszonyt, és a szeme előtt újra meg újra felbukkant az elérhetetlen Gaietana asszony merev, tartózkodó mosolya és Elvira fájdalmas, értetlen pillantása, szegénykém, micsoda kínszenvedés.

– Nando! Hol a csudában voltál?

– Még hogy én, Andreu! Hisz te tűntél el!

Ferran Sorts izgatott volt. Elmúlt három óra, és száz lépésre a kaszárnyától már hallotta a készülődés sürgés-forgását.

– Sietnem kell, Andreu.

– Ma nem lesz alvás.

– Annyi baj legyen. Majd lóháton bóbiskolok egy kicsit. Sajnálom, hogy abból az utolsó sétából a Ramblán nem lett semmi.

– Most már mindegy, Nando. Majd ha visszajössz.

– Igaz is! Hogy ment a dolog Orléans csalogányával? Tudod-e, hogy amíg a fogadóban vártalak, egyszer csak lejött a Desflors a csupa rózsa pongyolájában?

– Tényleg?… Csak nem engem keresett?

– Valamiért rettentő dühös volt a szolgálójára. Az egyik petróleumlámpa nem működött. De mondd már el, hogy sikerült a kaland.

Szűzanyám, hogy mondhatná el szűk öt percben, hogy beleszeretett egy hangba, hogy engedte, hogy egy test bekebelezze, hogy majmot csinált magából, amikor megkérte a kezét, hogy azt hitte, ha egyszer lefeküdt vele, akkor már… meg hogy a végén porig alázva, valósággal elmenekült onnan?…

– Nagyon jól, Nando – felelte röviden. – De tudod, mit? Majd megírom.

– Értem. Te meg a bolondériáid. Ez a tiéd. – Katonaköpenye zsebéből Sorts papírlapot vett elő, és odanyújtotta. – Akkor írtam, amikor a fogadóban vártalak egy részeg társaságában.

– Mi ez?

– Megzenésítettem a csalogány haláláról írt versedet. Kérd meg apádat, hogy játssza el.

– Köszönöm, Nando. Ez bizony szép búcsúajándék… Tudod, hogy remekül festesz egyenruhában?

A két barát felnevetett; izgatott vidámságuk álarca mögött azonban legszívesebben sírva fakadtak volna. Elérzékenyülten megölelték egymást a sötétben.

– Elment az eszed, hogy katonának állsz. Goethe ezt sosem bocsátja meg neked.

– A családi hagyomány olyan erő, amit senki sem törhet meg. De nemsokára visszajövök, és kiengesztelem. Írjuk az egészet a kalandvágy számlájára, az is nemes érzés.

– Lemaradsz a Galuppi-bemutatóról.

– Majd elmeséled, milyen volt, amikor visszajövök. De nem üres kézzel ám, hanem egy újabb operával a tarsolyomban.

– Úgy legyen. De nem abban maradtunk, hogy én írom a szövegkönyvét?

– Majd levélben elküldöd. Hacsak nem akarsz velem tartani.

– Azt már nem, Nando, a seregbe részegen se állok be! Hiszen az éppen olyan, mintha börtönbe mennék. – Sorts nagyot nevetett, aztán a kezébe nyomta a csomagot, amit egész éjjel magával cipelt. – Rocabruna vikomt okmányai. Ismered?

– Nem.

– Nem baj. Oda kellett volna adnom Terradelles ügyvédnek. Tudod, ki az?

– Nem.

– Hát, ez jó! Elképesztő, hogy mennyire nem ismersz senkit!

– Én vagyok Barcelona remetéje – nevetett Andreu. – De téged ismerlek.

– Még szép! Na ide hallgass, ez a Terradelles a Cucurulla utcában lakik. Elviszed neki?… Azt hittem, ma este találkozom vele a hangversenyen.

– Rendben.

– Nem felejted el?

– Légy nyugodt, holnap odaviszem. Tudod, hogy mondják franciául azt, hogy Andreu?

– Hogy?

– Koákoá.

– Te aztán jó kis koákoá vagy, Andreu. Szívesen meglestelek volna benneteket a kulcslyukon át.

Ezen mind a ketten jót nevettek, és újra megölelték egymást. Leheletük párája kirajzolódott a kaszárnya sarkán égő fáklya fényében, aztán beleolvadt a ködbe.

– Hű, most már tényleg elkésem.

Azzal Ferran Sorts elment, és nem nézett vissza: felkavarta az elválás. Nehezebb volt búcsút vennie a barátjától, a hangversenyektől és az ismerős utcáktól, mint a családjától. De egyetlen pillanatra sem fordult meg a fejében, hogy lemondjon a katonáskodásról; fiatalon az embernek szíve joga mindenféle kitérőt tenni az életben, a honvágy pedig végül is jó érzés. Andreu nézte, ahogy távolodik, amíg el nem tűnt a homályban és a ködben. Felsóhajtott, és gyorsan sarkon fordult, hogy bevegye magát a párás sötétségbe, mielőtt az elérzékenyülés nem kívánt könnyeket csal a szemébe.

– Gyakran írok, Andreu! – vélte hallani. Elmosolyodott, mert tudta, hogy Nando sosem volna képes rendszeres levélírásra.

A Rambla másik oldalán, az Ample utcában don Rafel az álmatlanság fáradalmaitól elcsigázva elszunyókált, és két-három egymásnak ellentmondó álom kavargott a fejében. Várt rá egy újabb, karikás szemű reggel.

Tíz nappal azelőtt, hogy Nando Sorts elszorult torokkal belépett a kaszárnyába, és elfogta a kétség, vajon jól döntött-e, amikor felcsapott katonatisztnek őfelsége szolgálatában; tíz nappal azelőtt, hogy Andreu, a lánglelkű költő, akit kellőképpen megzavartak a tékozlón élt élet viszontagságai, befordult a hazafelé vezető utcába, s hogy don Rafel Massó előtt elhalványult és összemosódott annak a két nőnek a képe, akik nem hagyták békén, míg nyugtalan álomba nem merült; abban a percben, amikor a madridi postakocsi kiáltások, zihálás, nyihogás és a kövezethez súrlódó kerekek csikorgása közepette elindult, ugyanabban az órában, halottak napjának hajnalán, négy óra tájban, Barcelonától jókora, több mint háromnapi, kényelmetlen zötykölődésnyi távolságban, egy Mura nevű, isten háta mögötti faluban a Peric családból való Ciset az ágy szélén ülve zokogott. Ez volt az első éjszaka, amit egyedül töltött, miután harminc évig szegény Remei mellett aludt, márpedig a megszokás igen nagy úr, még azt is elhiteti az emberrel, hogy nem is lehet a nélkül a szegény asszony nélkül aludni vagy élni. Ez valóban a halottak éjszakája volt Ciset számára, aki egyre csak sírt és köhögött; napok óta szorongatta tüdejét a köhögés és most a tetejébe még ez a gyász is. Sose hitte volna, hogy ennyire szerette Remeit; vagy talán nem is szerette, csak rettentően hiányzott neki. Sose hittem volna, hogy ennyire hiányozhat. Beburkolózott a hátára terített takaróba; hideg volt, és odakint úgy ömlött az eső, mintha az ég még Szent Márton napja előtt meg akarna szabadulni a készleteitől, hogy ha eljön az ideje, méltóképpen kiderülhessen a vénasszonyok nyarára. Ciset a nemrég meggyújtott gyertya halvány fényébe bámult. Megborzongott, és még szorosabbra fogta magán a takarót. Újabb köhögésroham és az a szúró fájdalom a tüdejében, itt a jobb oldalon, éppen azon a napon jött rám ez a köhögés, amikor beköltöztünk ebbe a házba, sosem lett volna szabad megtennünk, teremtő Atyám, mindennek az a rettenetes puffanás az oka, ami még mindig ott visszhangzik a fülében; puff! És most meghalt Remei… pedig sose volt semmi baja. Még szombaton is azt mondogatta, hogy a végére kell járni ennek a köhögésnek, és orvost kellene hívni, Ciset, hogy alaposan vizsgáljon meg; ő meg köhécselve azt felelte, hogy nemigen hívhatunk mást, mint az állatorvost, Remei, mert errefelé nincsenek orvosok, és elátkozta a percet, amikor erre a földre tettük a lábunkat, Remei, az asszony meg hallgatott, és lesütötte a szemét, mint mindig, amikor Ciset azon zsörtölődött, hogy miért kellett a világnak éppen abban a szögletében kikötniük… Mert szombaton a Remei még vígan élt. Megfőzte a húslevest, mint mindig, egy kicsit sok káposztát tett bele, ő meg fél füllel hallotta, ahogy Galanával megtárgyal valamit a tyúkokról, de aztán kihasználta, hogy elállt az eső, és kiment megmetszeni a korai rózsabokrokat, mert a késői fajtákon még volt egy-egy gyönge virág, micsoda áldás ez a rózsakert, csak ne volna az a… szóval az. Este, amikor Galana elment, az asszony sokáig üldögélt a tűzhely mellett, és varrogatott, aztán ő is odaült a tűz mellé köhécselni. Akkor mondta az asszony azt a dolgot az orvossal. Vagyis akkor a Remei még élt, és kutya baja sem volt. Most meg, halottak napjának éjjelén már a föld alatt van. Remei a szeme láttára halt meg, a Peric-ház udvarán, amikor ő nagyban köhögve, büszkén nézegette a kínai rózsafa megeredt oltását, amelyik a hidegek elmúltával újfajta virágot hoz majd… Remei vasárnap halt meg, amikor kijött, hogy szóljon neki, ideje elindulni a templomba, ahogy minden vasárnap tette. Kijött az udvarra szegény Remei, míg élt, nem szerettem eléggé, és azt mondta, Ciset, ideje… Aztán elhallgatott, én meg hátrafordultam, és láttam, hogy ott áll imakönyvvel a kezében, és rám néz, de akkor már halott volt, bár még állt a lábán. Ciset látta, ahogy tehetetlenül összeesik, mint egy rongyoszsák, amikor eldől, csöndesen, lágyan, és neki csak annyi jött ki a torkán, hogy Remei, aztán köhögve odament hozzá, a szíve összeszorult, és kiabálni kezdett, Galana, Galana! Most meg már a föld alatt nyugszik. Ciset nem tudta, hogy ennyire meg fogja siratni a halottat. Sírt, és egyre csak köhögött. Amikor elhalt a köhögés visszhangja, hallotta az eső kitartó kopogását a magányos ház tetőcserepein meg az udvar kövén, és megértette, hogy az első magányos éjszaka nem egyhamar ér majd véget. Az imént meggyújtott gyertyáról még nem csöpögött a viasz. Halottak napjának éjjelén esős és hideg idő volt Murában meg az egész hegyvidéken; a feixesi síkon párás, Barcelona környékén ködös volt az az őszi éjszaka, az Úr ezerhétszázkilencvenkilencedik esztendejében, IV. Károly király uralkodásának tizenkettedik évében – Isten áldja vagy verje, kinek-kinek egyéni ízlése szerint. Puff.