Írta: Natasha Bowen

A mű eredeti címe: Skin of the Sea

Fordította: Szujer Orsolya

Szerkesztők: Koós Patrícia, Ohnmacht Magdolna

Nyelvi korrektor: Szaszkó Gabriella

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Natasha Bowen

© Szujer Orsolya

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző és a Writers House LLC
engedélyével készült.

Borító: Jeff Manning

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 619 4 (epub), kiadói kód: MX-1646e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Anyukámnak, aki nem tudott jól olvasni,
de azért mindent megtett,
hogy én megtanuljak.

ELÖLJÁRÓBA

Mielőtt nekikezdenél az olvasásnak, kérlek, vedd figyelembe, hogy a könyv bizonyos részei felkavaróak lehetnek egyes olvasók számára. A mély dala ötvözi a tizenötödik századi történelmet a fantasy elemeivel, és a történetben feltűnik erőszak, rabszolgaság, halál és öngyilkosság.

ELSŐ FEJEZET

A SÖTÉT HULLÁMOK közt bujkálva, a cápákkal együtt körözök a hajó körül. A víz egyet jelent a hideg áramlatokkal, a tengeri élőlényekkel és a hajóval – a hajóval, ami lopott emberekkel teli raktérrel szeli át a habokat. A tajték alatt úszom, elrejtve az emberek szeme elől, ahol nem ereszthetik belém a fogukat.

Várok.

A hajótest nem több egy sötét árnyéknál a fejem fölött. Ahogy követem a gerinc vonalát, a mellkasom összeszorul, a bordáim mögött pedig fellángol a düh. A körülöttem úszkáló halakra fittyet hányva oldalra siklom, ujjaimat a felszín alá szökő, halovány napsugarak felé nyújtom. Hetek óta nem éreztem magamon a déli nap égető sugarait. Hiányzik, hogy a fényében sütkérezzek, hiányzik, hogy a meleg átjárja a csontjaimat. Becsukom a szemem, és a füst módjára táncoló és tekergő emlék után nyúlok. A vörösesbarna földön ülök, egy mahagónifa tarka árnyékában, forró bőrömre napfény csorog. Hiába szeretnék többet, a látomás – mint mindig – a semmibe vész.

A gyomrom görcsbe rándul a csalódottságtól. Az érzés olyan éles, mint a vörös korall. A veszteség minden alkalommal ugyanúgy fáj – mintha már éppen sikerülne megragadnom egy részemet, ami aztán elillan, mint a köd a hullámok felett.

Megfordulok a vízben – göndör tincseim és a pikkelyeim úgy csillognak, mint az elásott kincs. Átadom magam az áramlatnak, hagyom, hogy a kezemet hínárok simogassák. Az emlékek árnyai a mélybe süppednek. A halraj ismét körbevesz, a finom rózsaszínnel csíkozott, csillogó, sárga kavalkád szépsége megnyugtat.

A mély felé indulva eltávolodom a hajótól. Tudom, hogy majd vissza kell térnem, de egyelőre becsukom a szemem, és belefeledkezem a víz bársonyos cirógatásába. Hűvös érintése végigsiklik a bőrömön. A tenger ezen része sötétebb. Örülök, hogy beleveszhetek a sötétség ölelésébe.

Alattam egy angolna siklik végig, izmos teste éppen csak egy kicsivel feketébb, mint az őt körülvevő víz.

Menj, mondom a lénynek, mire az tintafekete rándulással elúszik mellőlem. Mélyebbre merülök. Elég mélyre ahhoz, hogy a hideg egészen a csontomig hatoljon. Elég mélyre, hogy a sötétség elnyelje a farkam csillogását.

Az áramlat vonz. Hagynom kéne, hadd ragadjon magával. De ott a hajó. A felszín irányába fordítom az arcomat – a nap felé, a levegőt lélegző emberek birodalma felé. Ismét felúszom. A hajó fából készült teste felszántja az óceánt. Nekem feladatom van. Nem szívesen úsznék túl közel, nehogy meglássanak az emberek; inkább meglapulok az éjfélszín árnyékok között, miközben a nagy fehér cápák hasa csak úgy ragyog fölöttem. Közelebb siklanak hozzám, lapos, obszidián szemük és foguk támadásra készen csillog. Kiráz a hideg. Elfordulok tőlük, bár ők is a hajót követik. Akárcsak én. Azokat lessük, akik behatoltak a birodalmunkba.

Ahogy a hajó nyikorgása végigvisszhangzik a mélyben, megérintem a nyakamban lógó, nehéz aranyláncot. A hideg fémszemek a bőrömbe marnak. Végigsimítom a homályban ragyogó zafírt.

Ekkor történik meg. A víz csattan egy nagyot, amikor belevetnek egy testet. Sziszegő buborékok szöknek fel, majd pukkannak ki, míg nem marad más, csak széttárt végtagok és vörös mocsok. Ahogy az egyik cápa megindul a süllyedő test felé, én is nekiiramodom. A vér vörös szalagok módjára tekereg a vízben. Ahogy a felszín felé úszom, át a szürke-fehér testek közt, próbálom észre sem venni a fémes ízt.

Várjatok, parancsolok rá a cápákra, mire türelmetlenül villogó, fekete szemükkel körözni kezdenek körülöttem. Az ember semmibe meredő tekintettel, sebzett, feldagadt és nyitott szájjal süllyed egyre mélyebbre.

Egy nő az, a bőre sötétbarna. Fekete haja együtt ringatózik a vízzel, még több sebet fedve fel az arca oldalán. Lassan körbefordul, és van valami a teste vonalában, ami megszólít. Itt nincs könnyű halál. Egy pillanatra becsukom a szemem. Ez nem csak a tengerre igaz.

Ahogy megragadom a kezét, ami éppen akkora, mint az enyém, fellángol bennem a düh. A tenger most egy újabb halált rejt majd el. A nő teste az enyémnek csapódik, amikor magamhoz ölelem, szorosan, szorosabban, mígnem a hajunk összefonódik. A kezembe fogom az állát, tekintetem az arcára emelem. És megdermedek.

Kerekded arcformája, telt ajka valahogy ismerős. A haja kiszabadult a kọ̀lẹ´sẹ̀-fonatokból – meg akarom érinteni, meg akarom igazítani a göndör, fekete tincseket. Ismét az arcára pillantok, mire mocorogni kezd bennem egy emlék. Ez a nő úgy emlékeztet… Próbálok összpontosítani, próbálom megtalálni az emlék szélét, de nem sikerül. A cápák viszont egyre közelebb siklanak. Nem fognak a végtelenségig hallgatni rám.

A tekintetem még egyszer végigsimít a nőn, de az érzés, hogy már láttam valahol, elmúlt. Mindez nem számít. Jobb is így, idézem fel Yemoja szavait. Jobb nem emlékezni rá, ki voltam azelőtt. Közelebb hajolok a nőhöz, figyelmemet a mellkasából, közvetlen a szívéből előderengő halovány fényre összpontosítom. Az aranyspirál úgy lesz egyre fényesebb, ahogy lassan kiszakad a nő testéből. Mikor az ujjbegyem az esszenciájához ér, az áldásra felkészülve becsukom a szememet.

– Mo gbà yín. Ní àpéjọ, ìwọ yóò rí ìbùkún nípasẹ̀ẹ Ìyá Yemoja tí yóo ṣe ìrọ̀rùn ìrìn àjò rẹ. Kí Olodumare mú ọ dé ilé ní àìléwu àti àláfíà – mondom ki, majd megismétlem az imát, ami begyűjti a nő lelkét. – Üdvözöllek. Yemoja Anya áldása megkönnyíti az utadat. Olodumare vezessen haza biztonságban és békében. Jöjj hát!

A nő életének melege megtölti az elmémet. Látom gyermekként, ahogy az anyja nyakát karolva kacag. Aztán idősebb, a szemében pedig egy másféle szeretet tüzének lángja ég. A kezében rizzsel és borsos harcsával teli tálat tart. Az előtte álló férfi gyönyörű a ragyogó, sötét bőrével és széles mosolyával. A nő szíve nagyot dobban, amikor a férfi átveszi tőle az ételt, és az ujjuk összeér. Látom, ahogy a nő a falu melletti kis földterületet szántja. Magokat szór a földbe vájt barázdákba, miközben egy Okóhoz, a termények orisájához szóló dalt énekel. A hangja édes és magasan csengő, minél forróbban tűz a nap, annál hangosabban szól. Aztán egy gyermeket tart a karjai közt. A kicsi mosolya éppen olyan, mint az övé. A nő a kislány pufók nyakába fúrja az arcát, magába szívja annak tejes illatát. Ahogy átjár az az öröm, amit érzett, és a szeretet, ami megtölti a lelkét, én is elmosolyodom.

Mikor kinyitom a szemem, a nő esszenciája az ujjaim közt lebeg. Az emlékeiben megbúvó boldogságra koncentrálva, finoman a nyakláncomon lévő zafírkő felé terelgetem a lelkét. Az ékkő magába szívja, átmelegszik. Az emlékeimbe vésem a nő életének pillanatait. Vajon áll még a falu, ahonnan jött? A népe még mindig vár rá? Szokták még a láthatárt kémlelni, hátha visszatér?

Rongyos ruhája – fakó narancssárga, ami egykoron olyan élénk színű lehetett, mint a déli nap – lomhán ringatózik a vízben. Lepillantok a kezére, amit még mindig az enyémben tartok – a sápadt, töredezett körmökre és a sebhelyekkel csúfított bőrre. Yemoja meg fogja őt áldani, még mielőtt visszatér Olodumaréhoz; ez az egyetlen dolog, amit megtehetek érte.

Lelj hát békére, nővérem. Yemoja majd megkönnyíti a hazautadat.

Eleresztem a nő ujjait, majd hátat fordítok neki, hogy ne is lássam, ahogy a teste az óceán mélyére süllyed.

Egy leány, egy feleség, egy anya.

A könnyeimet a tenger sós vize mossa el.

* * *

Yemoját csakis a hetedik napon lehet megidézni, de már az előtte lévő nap délutánján elúszom a szigetére. Nincs ott más, csak pár homokdűne, szikla és néhány fa, mégis megpihenhetek egy kicsit. Megfeledkezhetek a tengerről, és mindenről, amit elnyel. Még mindig szeretem érezni, ahogy a nap a lábamra tűz, ahogy átmelegíti a hajamat. Mint ahogy szeretek aludni, és néha álmodni is.

Ahogy a sziget közelébe érek, megtorpanok. A zafírkő finoman ragyog, ami azt jelenti, hogy egy fajtársam van a közelben.

– Simidele. – A hangja olyan, akár egy inda, a vízben kígyózik, és halovány mosolyt csal az arcomra.

Megpördülve tárom szét a karomat, amikor megpillantom Folasade sötétlila pikkelyeit és kerek arcát. Folasade, akibe Yemoja akkor lehelt új életet, mikor az év elején elragadták az első embereket, apró termetű, a mosolya viszont széles, szemében pedig ott csillog minden érzelem, ami éppen átjárja őt.

– Örülök, hogy látlak, Simidele – szorítja a kezét a mellkasára. Csillogó farokúszóink finoman egymáshoz érnek a vízben. – Bár általában a tenger más részein szoktál kutatni.

Viszonzom üdvözlését, majd óvatosan megszorítom az ékkövemet.

– Tudom. Éppen egy lelket hozok vissza, hogy Yemoja megáldja.

Folasade bólint; rövid, göndör tincsei fekete koszorúként veszik körbe a fejét.

– Dicsértessék Yemoja és az ő határtalan szeretete! – Ő is megérinti a nyakában viselt zafírkövet, majd oldalra billenti a fejét. A tekintete kíváncsi. – Mi a baj? Olyan… másnak tűnsz. Nem önmagadnak.

– Egyszerűen csak… – A szavak valahogy megakadnak a torkomon. A szám megremeg, hiába küzdök ellene. A zafírkő hűvös a markomban, és ahogy lepillantok rá, eszembe jut a nő arca.

Folasade közelebb úszik hozzám. A hajam ott lebeg kettőnk közt.

– Szabad?

Bólintok, hagyom, hogy Folasade hátraigazítsa göndör tincseimet, hogy tisztán láthassuk egymás arcát. A szeme majdnem feketének tűnik a vízben, viszont olyan tisztelet csillog benne, ami az enyémből hiányzik.

– Tudom, hogy nehéz ez számodra, Simidele. – Folasade egy pillanatra elhallgat, nyilván alaposan átgondolja, mit is mondjon. – De azzal, hogy összegyűjtjük azoknak a lelkét, akik a tengerbe vesznek, tisztelgünk előttük, és a mi áldásunk kíséri őket vissza a Teremtőhöz, Olodumaréhoz. – Bátorítólag bólint egyet, a mosolya ragyog. – Fontos, hogy erre összpontosíts, és ne engedd, hogy a kételyeid eltereljék a figyelmedet!

– Igen – felelem, bár kerülöm Folasade tekintetét. Továbbra is átjár a gyász visszhangja.

– Hová tartasz éppen? Ez nem a hetedik nap, még nem idézheted meg Yemoját.

– Tudom, de a szigetén… – Elhallgatok, mert tudom, hogy Folasade mit fog mondani. Ez már többször is szóba került kettőnk között.

– Át akarsz változni. Hogy a homokban feküdhess, és a korábbi életedből visszamaradt emlékeken töprenghess. Miért csinálnod ezt, Simidele? Már három hónapja, hogy Yemoja új életet lehelt beléd.

– Szeretem… magamnak érezni magamat. – Igyekszem nem úgy hangzani, mint egy durcás kisgyerek, de nem egészen sikerült. A hat másik Mami Wata közül senki sem változik át, csakis akkor, ha nagyon muszáj.

– Úgy érted, szeretsz úgy tenni, mintha még mindig ember lennél – mondja Folasade összeszorított ajkakkal.

Hallgatok. Inkább csak felpillantok a vízen átszűrődő napfényre. Még mindig vágyom rá, hogy érezhessem melegét a bőrömön, a csontjaimban.

– De többé már nem vagy emberlány. – Folasade megragadja a vállamat, és kényszerít, hogy a szemébe nézzek. – Több vagy annál. Többek vagyunk annál. Minket arra teremtettek, hogy összegyűjtsük az áldásra váró lelkeket. Jobban teszed, ha megfeledkezel arról, ki voltál előtte. Lelj örömre a feladatunkban, húgom. Engedd, hogy a tenger elnyelje az emlékeidet, és örvendj annak, akivé lettél.

Felszegem az állam, és bólintok. Ismét eszembe jut a nő, az emlékei, a családja. Folasadénak igaza van.

– Csak azért emlékeztetlek erre, hogy megkönnyítsem a létedet. A többiek is egyetértenek velem, Simidele. – Egy pillanatra magához ölel, majd elenged. Lebegve indul meg hátra, aztán beleveszik a sötétségbe. – Engedd el a múltadat!

Folasade Yemojába és a feladatunkba vetett hitének inspirálnia kéne engem. Hagynom kéne, hogy a testem a tengerfenékre süllyedjen, ahol aztán mély, nyugtató ölelésébe zárhatna, amíg el nem jön az ideje, hogy megidézzem Yemoját.

De nem teszem. Képtelen vagyok rá. Egészen addig várok, amíg már nem látom Folasade lila pikkelyeit, fekete haját. Akkor felpillantok a napra, aminek sugarai keresztüldöfik a víz felszínét. A farkam egyetlen csapásával a fény felé lendülök.

A fejem áttöri a tenger hullámait. A sziget ott van előttem. Kiúszom a partra, óvatosan kimászom a sekélyesbe, majd lefekszem a homokra, és hagyom, hogy a nap megszárítson. A farkam két lábbá hasad szét, az arany- és púderrózsaszín pikkelyek megnyúlnak, és ruhává változnak. Az anyag körbeöleli a testemet. Az emberi alakomat apró lábak teszik teljessé – sötétbarnák, pont, mint a bőröm többi része.

Felpislogok a ragyogó, színtiszta égre, miközben továbbra is az a nő jár a fejemben, akit a vízben találtam. Volt benne valami, amiről az aranyszállal díszített ruhák, a jamgyökér íze és az éjszakát megtöltő, dallamos hangok jutnak az eszembe.

A hajamat szétterítem a fehér homokon, majd becsukom a szemem. Miközben a nap égeti a bőrömet, a kezemmel pedig a homokot markolom, engedem, hogy az álmok magukkal ragadjanak. A tengerben ezt sosem tehetem.

Végighúzom az ujjaimat az otthonom egyenetlen, napmeleg falán. A padló éppen most lett felsöpörve, és ahogy kilépek az ajtón, a lenyugvó, vörös nap mintha lángra gyújtaná a várost. Senkit sem látok, de hangokat sodor felém a hűvös, esti szellő. Tudom, hol találom őket.

Végigfutok a rendezett utcákon, és közben átjár a békés elégedettség, a biztonságérzet. Az erdővel körülvett várost koncentrikus spirálalakban építették, aminek középpontjában az Aláàfin palotája áll, ami egészen a mindent körbeölelő, hatalmas falig tart. Elérve a külső teret a népem látványa fogad. A legtöbben kisebb tüzek körül vagy csoportokba tömörülve üldögélnek, beszélgetnek és nevetgélnek, várva, hogy a mesélő nekikezdjen a mai történeteknek.

A kortársaim egy mahagónifa körül gyülekeznek. A lányok ìpàkọ´ ẹlẹ´dẹ̀ stílus szerint fonták be a hajukat, fonataik vége csillogó homlokukba hullik. A fiúk Ayòayò-táblák körül guggolnak. Sárga, indigó és vörös ruhákat viselnek. A vének közelebb ülnek a tűzhöz, a legtöbbjük szárított papayát és sült banánt, az Aláàfin piaca által kínált, késő esti finomságokat tart a kezében, amik fűszeres illattal töltik meg a levegőt. Csak akkor pillantom meg anyámat, mikor beljebb merészkedem a tömegbe, közelebb a tizenhetedik kapuhoz. Egy fának dőlve álldogál, a tűz hátulról világítja meg. A ruhája éjfélkék, és ezüst- valamint aranyfonállal hímzett csillagok díszítik. Az ismétlődő minta csak úgy csillog a nap utolsó sugaraiban. Mint fő mesemondó, ma Olodumaréról fog elmondani egy történetet. Mindig ezt a ruhát viseli, amikor az Alkotóról mesél – azt mondja, az anyag azokra az időkre emlékezteti az embereket, mikor a világot teremtették.

Észrevesz, ahogy átvágok a tömegen, és széles mosollyal köszönt. Az arca kerek, az ajka telt, két barna szeme távol ül egymástól, pont úgy, mint az enyém.

– Mi az, Simidele? Foltos a ruhám? – A nyakát megfeszítve veszi szemügyre a ruha oldalát és hátulját.

– Nem. Gyönyörű vagy, ìyá.

Odasétál hozzám, és két kezébe fogja az arcomat.

– Ahogy te is, ọmọbìrin mi. – Anyám elereszt, majd megfordul, ám még visszapillant rám a válla fölött. – Maradsz a ma esti előadásomra?

Bólintok, mire ismét elmosolyodik. Kis gödröcskék jelennek meg az arcán, a szája sarkában egy anyajegy üldögél. Helyet foglal a közönség előtt, összekulcsolja a kezét, majd a magasba emeli az állát.

– Íme hát egy történet. És micsoda egy történet ez…

* * *

Mikor a hetedik napon felébredek, az égen füstszerű felhők úszkálnak, a számat pedig megtölti a só íze.

Anyám.

A nő, akinek a lelkét összegyűjtöttem, pont úgy nézett ki, mint az anyám.

Ahogy sűrűn pislogva nézem a ködös, rózsaszín hajnalt, a hajam lecsúszik az arcomról, az anyám arca pedig ott virít az emlékezetem lapjain. A szárazföldön az emlék nem szökik ki a kezeim közül; szorosan magamhoz ölelem, és felidézem magamban anyám széles mosolyát és a kis gödröcskéket, amik akkor jelentek meg, amikor nevetett.

Anyám.

A lomhán hullámzó tenger itt terpeszkedik előttem. Felülök, a mosolyom elrejtem a térdem mögé; örülök, hogy felidézhettem anyámat, ha csak rövid időre is. Letörlöm az izzadságot az arcomról, majd kipillantok a nyílt tengerre, oda, ahol a víz és az ég összeér, a hullámok csúcsa pedig a felhőket éri. Ha akarnék, akár fel is tudnék állni. De nem teszem. Csak becsukom a szemem, kinyújtom a kezem, és végighúzom az ujjamat anyám magam elé képzelt arcának ívén, az ajka görbületén. Az emlékezés okozta örömben majdnem elfelejtem, miért is vagyok itt.

De a tenger emlékeztet. A felém rohanó, és a partnak csapódó óriási hullámok visszarángatnak a jelenbe. Veszek egy mély lélegzetet, és az elmém mélyére rejtem az emléket. Remélem, ott is marad. Remélem, hogy akkor is fel tudom majd idézni az arcát, amikor visszatérek a vízbe. Remélem, hogy a tenger nem fogja mindezt elmosni. Bár mindig azt teszi.

MÁSODIK FEJEZET

AHOGY A FÁKRA EMELEM a tekintetem, a nap a hátamat süti, a hullámok pedig mögöttem robajlanak. A nyakláncomon lógó zafírkő csillog. A gondolataimat a benne rejlő lélekre összpontosítom. Meg kell mozdulnom, hogy áldást szerezzek a nő esszenciájára.

A banánlevelek a halványbarna fatörzsekre lógnak, zöldjük élénk lime színűnek tűnik a fehér homok mellett. Nem is figyelek rájuk, hanem lehajolok az alacsony, szúrós levelű bokrokhoz, amiket fehér és kék virágok borítanak.

Yemoja színei.

Mindegyik virág belsejében egy csepp aranyszín játszik, édes mézillatuk pedig erősebbé válik, ahogy ujjammal megérintem az egyik selymes, viaszos szirmot. Nagy gonddal kiválasztok hét virágot, eltöröm vastag szárukat, majd óvatosan a kezembe fogom őket, nehogy összetörjenek. Visszasétálok a tengerhez, lassan, mivel a lábam nincs hozzászokva ahhoz a fajta mozgáshoz, ami a léptekhez szükséges. Azzal is tisztelgünk az összegyűjtött lelkek előtt, hogy emberi alakban áldjuk meg őket, így hát nem panaszkodom, hiába roppannak meg az apró csontok a lábamban minden lépésnél. Mikor a nedves homokhoz érek, megállok. Az óceán felől fújó szellő összeborzolja göndör tincseimet. Ahogy a sekély vízbe ejtem a virágokat, az arcomat az ég felé fordítom. Összeszorítom a számat. Az orisákat csakis bizonyos imákkal és áldozatokkal lehet megidézni. Ha nem hívják őket, rejtve maradnak az emberi tekintetek elől. Akkor adnak áldást, amikor arra kedvük szottyan, és csakis Olodumarénak felelnek.

– Yemoja, mo bu ọlá fún ọ pẹ´lú àwọn òdòdó wọ̀nyí. – Elég hangosan szólok ahhoz, hogy még a hullámok robaján túl is hallani lehessen. – Jọ̀wọ´ bùkún ùn mi pẹ´lú wíwáà rẹ. Fi ore-ọ̀fẹ´ fún mi pẹ̀lú ìfẹ´ tí o ní fún gbogbo àwọn ọmọọ̀ rẹ. Ẹ tẹ̀ s’íwájú.

A virágok a vízbe hullnak, hozzásimulnak a hullámokhoz. Hátralépek, lábujjaimat a meleg homokba fúrom, majd megismétlem az imámat.

– Yemoja, előtted tisztelgek ezekkel a szirmokkal. Kérlek, áldj meg jelenléteddel! Fogadj kegyedbe, és részesíts abban a szeretetben, amit minden gyermeked iránt érzel. Jöjj hát!

Még ötször elismétlem az imát, összesen hétszer, mire a tenger előbb megduzzad, majd visszahúzódik, olyan hirtelen, mintha megégette volna valami. A víz alatt meghúzódó fekete sziklákat kagylók, hínár-szalagok és vörös rákok pettyezik. A szívem egy egészen kicsit gyorsabban kezd verni, ahogy mindig, mikor szembe kell néznem Yemojával. Hogy lenyugtassam, mélyen magamba szívom a párás levegőt, és kiélvezem az érzést, ami eltűnik, mikor visszatérek a tengerbe. A homokot bonyolult hullámminta díszíti, amit a víz rajzolt belé. A hullámok még hátrébb húzódnak, a part szépsége – mint mindig – most is lenyűgöz.

Várok, miközben a messzire szökött víz emelkedni kezd. A nyakamban lógó ékkő elnehezül. Végighúzom a körmöm hegyét a csiszolt éleken. Gondolataim közé tolakszik a nő fonatokból kibomló haja, az emlékei, amit a lelke mutatott nekem. Átjár a gyász tüze. Nem fog áldás nélkül távozni, esküszöm meg, ahogy perzselő bőrömhöz simítom a zafírkövet. Megfeszítem a vállamat, és olyan testtartást és arckifejezést veszek fel, hogy ki tudjam fejezni a tiszteletemet.

Meg sem mozdulok, pedig a tenger már olyan magasra hág, mint egy banánfa. Majd előrelendül. A part felé siető hullám egy hatalmas, pávakék, indigó és türkiz fergeteg. A levegőt megtölti a víz és a kövek kakofóniája, elnyomva a madarak énekét. Egy pillanatra még a napot is kitakarja, és hirtelen éjszaka lesz. Viszketni kezd a bőröm a hőségtől. A tenger engem szólít, azt ígéri, hogy hűvös ölelése majd enyhülést hoz, de leküzdöm a késztetést, hogy előrerohanjak, és belevessem magam a vízfalba. Készen kell állnom Yemoja köszöntésére. Amikor már majdnem úgy tűnik, hogy a hullám a partnak csapódik, és elpusztít mindent, ami csak az útjába kerül, a víz megtorpan. Visszahúzódik. Szelíddé csitul, befedi a sziklákat, és fehér habbal meg hínárral borítja be a homokot.

A part csillog. Kutató tekintetemet végighordozom a hirtelen lenyugodott tengeren, és a lélegzetem elakad, amikor felfedezek egy kis hullámot, ami egyre nagyobbra nő. A tenger ringatózik, mocorog, meg-megfeszül, majdnem mint egy kígyó. Ekkor pillantom meg. Egy aranykorona csúcsa. Áttöri a hullámokat, és a következő pillanatban már elő is tűnnek a víztől csillogó, göndör, obszidiánfekete fürtök. Miután kiemelkedik a tengerből, az orisa a part felé indul. Erős válla és ónix bőre ragyog a napfényben, ahogy kilép a szárazföldre, sötétkék pikkelyei fehér és indigókék ruhává változnak, amit aranyszál sző át.

– Simidele. – A hangja egyszerre reszelős és lágy, mint a szatén, a homok és a füst. Dús haját két fésű szorítja hátra, az arca egy részét egy tejfehér gyöngyökből készült fátyol fedi. A levegőt megtölti az ibolya és a kókusz illata. Olyan közel van hozzám, hogy a hajába fűzött porceláncsigákat és cápafogakat is ki tudom venni.

Kezemet a szívem fölé helyezem, majd olyan mélyen meghajolok, hogy a homlokom majdnem a forró homokba nyomódik.

– Yemoja Anya.

Mikor felegyenesedem, az orisa elmosolyodik, telt ajka mögül kivillannak hegyes fogai. Int, hogy lépjek közelebb, mire a finoman megmunkált fehérarany dísz, ami körbeöleli a csuklóját, felcsúszik egészen a felkarjáig.

– Áldás számomra, hogy láthatlak. Már egy jó ideje nem szólítottál. – Yemoja tesz felém egy lépést, a gyöngyei csilingelnek. A szája mosolyra húzódik. – Áldassék Olodumare.

Felpillantok; csillogó, fekete-ezüst tekintete engem néz, ahogy a nyakláncomat szorítom. Az ékkő meleg – ez az egyetlen árulkodó jele, hogy mit rejt magában. Ahogy az orisa a zafírért nyúl, felidézem a nő szemét, ami annyira hasonlít anyáméra.

– Valami aggaszt téged – mormolja Yemoja, és visszahúzza a kezét. A fejét oldalra hajtja, haja a vállára hull. A göndör fürtök között megcsillan egy kerek smaragdkő.

Egy pillanatig meg sem bírok szólalni. Másra sem tudok gondolni, csak a nő arcára és az emlékeire.

– Ez a lélek… – nyelek egyet. Felrémlik előttem anyám szemének barnája, alsó ajkának teltsége. – Emlékeztetett valakire.

Yemoja közelebb siklik, mire felerősödik az ibolyaillat.

– És ez felzaklatott téged. – Nem kérdezi meg, kit juttatott eszembe a nő, én pedig nem osztom meg vele. Helyette lepillantok a csupasz lábamra, bár tudom, hogy feszült hangom elárulja az érzéseimet.

– Igen – felelem nagy nehezen, ahogy megragadom az emléket, amit elkaptam és a szívembe zártam. Az emléket anyámról csillagmintás ruhájában és a mosolyáról.

Yemoja egyik hosszú ujjával megemeli az államat, egészen addig, amíg a tekintetünk össze nem találkozik. Szemében együttérzés csillan, ezüstje eltompul.

– Biztos vagyok benne, hogy emlékszel rá, mit mondtam neked, mikor alig pár hónapja új életet kaptál, de azért hadd emlékeztesselek. – Az orisa hangja lehalkul, ahogy szétnyitja az ujjait, és tenyerét a nap felé fordítja. – Az òyìnbó idén érkezett a földünkre, hatalomra és gazdagságra éhezve. Végignéztem, ahogy elrabolták népünk tagjait, ahogy elvitték őket hatalmas hajóikon. Így hát magam mögött hagytam a földünk folyóit és patakjait. A tenger lett az otthonom, így követhettem azokat az embereket, akiknek az életét összezúzták, akiket elragadtak, és egy másmilyen utazásra kényszerítettek… – Yemoja itt elhallgat, a hangja megakad a fájdalomtól. Kell neki egy pillanat, hogy összeszedje magát, és vegyen egy mély lélegzetet. A fátyla finoman megremeg. – Egy végtelenül rettenetes útra. Rabszolgasorba taszítva, elszakítva őket az otthonuktól. Biztosítani akartam, hogy azok, akik a tengeren lelik halálukat, megnyugvásra lelhessenek és részesülhessenek imáinkban, mielőtt hazatérnének, hogy csatlakozzanak Olodumaréhoz. Ezt pedig a Mami Waták teremtésével tehetem meg. – Mikor ismét rám pillant, a tekintetében szenvedély csillog. – Ez nem minden, de legalább valami. Ez a mi feladatunk, ami hatalmas megtiszteltetés is számunkra.

Kérdések öltenek alakot az elmémben. Miért nem törjük darabokra a hajókat? Miért nem rángatjuk a tenger fekete mélységébe azokat, akik kormányozzák őket? Yemoját mindig is az egyenes beszéd jellemezte, ha egyszer szólt, utána már nincs nagyon miről beszélni, most azonban szólásra nyitom a számat. Az orisa tekintetének éle azonban belém fojtja a szót.

– Mondd csak, Simidele. Bízol bennem és a feladatban, amit rád osztottam? – Rezzenéstelen tekintettel néz rám, miközben göndör tincseit megtáncoltatja a szellő.

Bólintok. Az orisába vetett hitem határtalan. De mindig egyszerűbb behódolni az útmutatásának a tengerben úszva, mikor az emlékeim a távolba vesznek, mikor elragadja őket a víz. Yemoja végigsimít a karomon, hosszú körmével finoman megkarcolja a bőrt.

– Érted, hogy mit kérek tőled? – Ujjai az állam alatti puha bőrbe nyomódnak. Nem szisszenek fel, nem húzódom el, csak viszonzom az orisa pillantását. Fémes csillogású szemében a pupilla olyan, mint egy hatalmas vágás.

– Igen – felelem. Rádöbbenek, hogy ökölbe szorítottam a kezemet, mire magamra parancsolok, hogy lazítsam el az ujjaimat.

– Helyes. – Yemoja magához húz, és meleg kezei közt tartva csókot lehel a homlokomra. – Az egyetlen dolog, amit tenned kell, az egyetlen dolog, amit köteles vagy megtenni, az az, hogy összegyűjtöd azok lelkét, akik a tengerbe vesztek, utána pedig együtt elmondjuk az imát, hogy megáldjuk őket útjukon vissza Olodumaréhoz. Ez az életcélod. Se több, se kevesebb. – Az orisa elhúzódik, és lepillant rám. – Tudnom kell, hogy megértetted, Simidele. Ez felettébb fontos.

– Se több, se kevesebb – ismétlem, ahogy bólintok, majd a tiszteletem jeleként lesütöm a tekintetemet.

– Úgy bizony. – Yemoja továbbra is rajtam tartja ezüst-fekete szemét. – Most pedig engedjük, hogy a víz elsodorja az emlékeidet. Engedd, hogy megszabadítson a múlt fájdalmától. Összpontosíts a feladatodra! – Fátylának gyöngyei csilingelve összekoccannak, ahogy még erősebben megszorít, olyan erősen, hogy úgy érzem, mindjárt összeroppan a mellkasom, és egy pillanatig levegőt sem tudok venni.

A látóterem szélén kibomlik a sötétség. Ezüst csillagok pettyezik – pont olyan színűek, mint Yemoja szeme. Tudom, hogy igaza van.

– Persze. – Már alig van hangom, de reszelősen még sikerül elsuttognom: – Hatalmas megtiszteltetés megáldani a lelküket.

A nyomás megszűnik, ahogy az orisa elereszt. A tüdőm ismét megtelik levegővel. Felpillantok Yemoja szájára. Mosolyog. Kilátszanak hegyes fogai.

– Milyen igaz, Simidele. Most pedig gyere, mondjuk el együtt az imát, hogy útjára engedhessük ezt a lelket!

Yemoja elém áll, ruhájának fehér és indigó hajtásai csak úgy ragyognak a napfényben. Kinyújtja felém hatalmas tenyerét, jelezve, hogy lépjek közelebb. Teszek egy lépést előre. Aztán még egyet. Az orisa fölém tornyosul. Egyik körmét beakasztja a nyakláncomba, kihúzza kettőnk közé a zafírt. A kő lomhám megfordul a napfényben, csillámokat szór a bőrömre. Az orisa rászorítja az ujjait, mire én is így teszek. Együtt tartjuk az ékszert, aminek kékje ragyogóbb, mint az ég felettünk.

Annak a gondolatára, hogy a lélek áldásban részesül, nyugalom árad szét bennem. Jobb ez így. Jobb, hogy megkönnyíthetem az útját. Yemoja elmosolyodik. Én is.

– Készen állsz?

– Igen, Yemoja Anya.

– Akkor kezdjük! – Az orisa az ég felé fordítja arcát, majd dallamos, biztos hangon énekelni kezd. – Arábìnrin a gbàẹ´. Àláfíà ni tìrẹ báàyí.

– Üdvözlünk téged, nővérünk. A béke immáron a tied – ismétlem, ahogy felidézem magamban a nő kifakult, narancssárga ruháját.

– Olodumare n´ pè, pẹ̀lú àdúrà yìí, á ṣe ìrìn-àjò rẹ padà sí ilé ní ìrọ̀rùn, adẹ´dàá rẹ, ìbẹ̀rẹ̀ àti òpin ìn rẹ.

– Olodumare szólít téged, és ezzel az imával megkönnyítjük az utadat hazafelé, vissza az alkotódhoz, a kezdetedhez és a végedhez. – Felidézem, ahogy a nő megcsókolta a gyermekét.

– A bùkún fún ọ arábìnrin.

– Megáldunk téged, nővérünk – ismétlem el, újra és újra, egészen addig, míg a zafírkő szabadjára ereszti a benne rejtőző lelket. A halovány, arany ragyogás, a csillogó esszencia ott lebeg kettőnk közt.

– Olodumare áldása legyen rajtad – fejezzük be Yemojával, mire a lélek elrebben tőlünk, a szigetet pedig nyugalom járja át.

Szavaink segítségével hazaküldtük a nőt Olodumaréhoz, a Legfelsőbb Alkotóhoz.

* * *

A torkomnak feszülő ékkő hűvösebbnek érződik, ahogy Yemoja felém fordul. A mosolya éles a fátyla alatt, ám a hangja gyengéd. Még egyszer megsimogatja a nyakamban lógó zafírt, majd lehajol, hogy átöleljen.

– Olodumare áldása legyen a kutatásodon, Simidele!

Még mielőtt válaszolhatnék, az orisa egy aranyból, gyöngyökből és a felszínt keresztülmetsző barna karokból álló villanás képében a vízbe lép. Semmit sem hagy hátra, csak az ibolyák és a kókusz illatát, aminek édessége megtölti a levegőt. Yemoja hullámokon szétterülő göndör tincseinek vége az utolsó dolog, amit látok, miközben az orisa visszasüllyed a mélybe.

Én csak állok ott a meleg homokban. A nap végigsiklik az égen, fénykoronát helyezve a hajamra. Kifújom a levegőt, és köszönetet mondok Olodumarénak. A nő lelkének megáldása valamennyire megnyugtatott, azonban, ahogy szemügyre veszem az előttem elterülő tengert, ismét elmerengek az emléken, amit a nő ébresztett bennem.

Csillagok az éjfélszín ruhán és egy szempár, amiben szeretet csillog. Kerek arc és selymes szavakat szövő hang.

Az anyám.

A tenger felé lépek. Az arcát az emlékeimben tartom. Ahogy a víz ellepi a lábamat, és a pikkelyeim előtűnnek, a részletek a semmibe vesznek. Ahogy a fakóarany és rózsaszín bőr pikkelyekké változik, már nem tudom felidézni anyám ruhájának színét. A víz eléri a combomat, és megfoszt a bőrömtől meg a lábamtól, pont úgy, mint anyám széles mosolyától. Ahogy a hullámok alá bukok, hangjának az emléke a semmibe vész. Magamhoz ölelem a hűvösséget, ami balzsamként simul napégette bőrömhöz.

A tenger magába fogad, én pedig beleveszem. Azonban most nem hagyom neki, hogy mindent elvegyen tőlem. Anyám szemének barnája velem marad. Megragadom, az elmém mélyére rejtem, és remélem, hogyha akarom, hogyha szükségem lesz rá, akkor képes leszek majd ismét felidézni. És ezzel csatlakozom a sós áramlatokhoz és a lényekhez, akikhez most már hozzátartozom.

HARMADIK FEJEZET

A TENGERBEN NEM vár rám álom, így mikor hajók után kutatva feljövök a felszínre, a nap és a hold állandó kísérőim. Néha leúszom a tengerfenékre, hogy megnyugvásra leljek a mélységben. A sötétségben és a viperahalak társaságában, amik folyton elillannak a szemem elől.

Néha-néha mintha felvillanna előttem egy csillagokkal díszített ruha, és mintha lágyan csengő szavakat sodorna felém a víz. Képek bukkannak fel bennem. De az érzés sosem tart sokáig. Helyette a gondolataim egyszerűen összeolvadnak a tengerrel és az abban élő lényekkel. Egyszerűbb a folyton hullámzó kékségben úszni, kerülgetni a delfineket, akik folyton lökdösnek és játszani hívnak, mielőtt elindulnék vissza az ég és a levegő felé, hogy folytassam kutatásomat.

A Yemoja hetedik napja előtti utolsó napon arra jövök fel a mélyből, hogy a tenger és az ég szövetkezett egymással. Az egyre magasabbra és magasabbra csapó, palaszürke hullámok majdnem egybeérnek az alacsonyan kavargó felhőkkel. A levegő sűrű, és olyan friss pézsmaillat terjeng benne, aminek már majdnem az ízét is érzem. Vissza akarok bukni a víz alá, megfeledkezni az egyre vadabbá váló viharról és a káoszról, amit magával hoz, ekkor azonban megpillantom a vitorlát. Egy fehér villanás a gyenge fényben.

Hajó.

Egy pillanatig csak lebegek a vízben, engedem, hogy a hullámok a magasba emeljenek. Még ilyen messziről is látom, hogy ez a hajó nagyobb, mint az, amit korábban találtam. A fővitorla csattog a szélben.

Nagyot nyelek, miközben a szívem a tengerrel együtt ugrik egyet.

A szél egyre hevesebben fúj, és tűéles esőcseppek csípik a bőrömet. Várok, miközben a víztől elnehezedett hajam befedi a vállamat.

Yemoja szavai ott visszhangoznak a fejemben. Megtiszteltetés. Ez a feladat hatalmas megtiszteltetés a számunkra.

A hajó felé lendülök. Küzdenem kell az erős áramlatokkal, ezért inkább a hullámok alá bukom, hogy a felszínt felszabdaló eső ne érje a bőrömet. Alattam cápák siklanak, pörögnek és forognak, de nem figyelek rájuk, mint ahogy ők sem rám. Nem engem akarnak.

Mikor feljövök a felszínre, a szél még vadabban fúj, a hullámok pedig már akkorák, mint egy kisebb hegy. A hajó ott áll előttem. A szél kiáltásokat sodor felém. Igyekszem a hajó közelében maradni, elég közel ahhoz, hogy tudjam, mi történik, de engem ne láthassanak meg.

És várok.

Az órák egyre csak telnek, a felhők és a hullámok pedig úgy összemosódnak, hogy nehéz megmondani, hol ér véget az ég és hol kezdődik a tenger. A fehér tajtékkal átszőtt hullámok könyörtelenül csapkodják a hajó oldalát. Vajon elsüllyesztik majd a vitorlást? Kiráz a hideg, ahogy elképzelem a víz színén bukdácsoló árbócszilánkokat, a felhasított vitorlát. A kapálózó kezeket és a tengerben szétterjedő vért.

A víz hirtelen ránt rajtam egyet. Közelebb taszít a hajóhoz, épp amikor egy sikoly hasít a levegőbe. Az ég megdörren, majd egy villám szakítja darabokra a felhőket. Közvetlenül a hajótól balra csapódik a vízbe. A szél még több kiáltást kap fel, miközben engem magával ragad egy újabb áramlat. Küzdök ellene, nem hagyom, hogy a mélybe húzzon. A szememet a hajón tartva a felszínen maradok. Mozgást látok a fedélzeten, de még mindig túl messze vagyok ahhoz, hogy ki tudjam venni, mi történik. Habozok; közelebb akarok menni, látni akarom, mi zajlik a hajón. De tudom, hogy az túl veszélyes lenne, úgyhogy a felszín alá bukom, és közvetlenül a hullámok alatt úszom el a hajótestig.

Ahogy a tompa kiáltások átszűrődnek a tenger felső rétegein, besiklok a hajó fából készült feneke alá. A deszkákra kagylók és algák kapaszkodnak. A hajótest mérete csak töredéke a bálnákénak, akikhez hozzá vagyok szokva. Azt tervezem, hogy a hajó túloldalán bukom ismét a felszínre, azonban megdermedek, mikor a sötétség egyszer csak megmozdul a fejem felett. A felhők biztos szétnyíltak egy pillanatra, mivel széles fénysugár hasít a vízbe. Megindulok felé, ám egy hangos csattanás rázza meg a mélységet. Buborékok pezsegnek a vízben, és csak amikor szétoszlanak, akkor pillantom meg.

Egy test.

Sötétbarna bőre ragyog.

Egy fiú, egy férfi… Nem, valami a kettő közt.

Úgy dobták ki, mintha értéktelen rakomány lenne. Véres testét láncok húzzák lefelé, miközben a buborékok továbbra is a felszín irányába száguldanak. Ahogy ő süllyed, én úgy úszok; tekintetemet előbb fakó talpára, majd széttárt ujjaira szegezem. Testének minden egyes porcikája üvölt a fájdalomtól. A hangot a szívemben érzem. Azonban félretaszítom. Nekem az életet kell tisztelni.

Finoman megfogom a fiú lábát, és rántok rajta egyet. A láncok az oldalamnak ütköznek, ahogy a karomat izmos hasa köré kanyarítom. A bőre forrónak tűnik a hűvös vízben, a tenger pedig rózsaszínűvé változik a vérétől.

Olyan sok a vér.

A szívem nagyot dobban, ahogy a mellkasunk egymásnak feszül. A bőre épp olyan forró, mint az enyém. Az élet csak most hagyhatta el. Az ajkamat a füléhez érintem, göndör, fekete hajam a bőrünket simogatja. A teste napfényről és hatalmas mahagónifákról mesél, melyeknek a húsa finom barna színben játszik a kéreg alatt. Az arcát magam felé fordítom, az ujjaim pedig a bordáira csúsznak. Kinyitom a számat, hogy elmondjam neki Yemoja szavait. Azonban még mielőtt megszólalhatnék, egyszer csak kinyílik a szeme. A fekete pupilla teljesen felemészti a körülötte lévő fehérséget.

Rémületemben eltaszítom magamtól a fiút, mire ő hátrabukik, bele a tenger sötétjébe. Próbálja megragadni a vizet.

Nem számítottam rá, hogy életben van. Még sosem találtam olyat, aki életben volt.

A fiú egyenesen rám szegezi kikerekedett szemét.

Távol ülő, barna szemek.

Van valami benne, ami megszólít. Az élettel teli árnyalat emlékeztet valamire… valakire. A víz vadul hullámzik körülöttem, próbálja elragadni az emlékeket, de most az egyszer ellenállok.

Éjfélszín ruha. Csillagokkal pettyezett, finom anyag. Az emlék még mindig ott rejtőzik. Megpiszkálom, miközben a tenger körbeölel minket. Egy hang, ami olyan puha, mint a selyem.

Íme hát egy történet. És micsoda egy történet.

Ugyanaz a sötét borostyánnal pettyezett, barna szempár, még anyajegye is van, csak ő a bal szemöldöke fölött viseli, nem az ajka mellett.

Az anyám.

Könnyek szöknek ki a szememből, de rögtön bele is vesznek a tengerbe, miközben az egyik cápa közelebb siklik hozzánk. Ösztönösen a fiú csuklója után kapok, és visszarántom őt magamhoz. A szeme, ami eddig nyitva volt, most megrebben. Az utolsó csepp levegő is kiszökik a szájából. Meg fog halni, ha nem teszek valamit. Átjár a pánik, mire még erősebben szorítom a fiút. Egyetlen lökéssel megindulok a napfény felé, ami csillogva és az árral együtt hullámozva átszökik a vízen.

Egy széles mosoly. Tele örömmel, tele szeretettel. Megragadom az emléket. Nem eresztem. Engedem, hogy átjárjon, miközben egyre elszántabban és gyorsabban úszom.

Amikor áttöröm a felszínt, még mindig a karjaim közt tartom a fiút. Feje a mellkasomon pihen. A víz vadul csapdos, mi pedig együtt bukdácsolunk a hullámokkal. A fiú vesz egy mély lélegzetet.

Életben van.

A levegő továbbra is nehéz és csípős a villámlástól, a felhők viszont már a látóhatár szélén húzódó, vékony, vörös vonal felé sietnek. A fiú bőre mostanra kihűlt, mellkasa meg-megrándul. Lepillantok szoros csigákba csavarodó hajára, miközben a karja lazán öleli a derekamat.

Életben van.

Másra se tudok gondolni, miközben az ég felé fordítom az arcom. Áldassék Yemoja!

A tenger egyre hidegebb lesz, ahogy keresztülúszom a hullámokon. A karomat húzza a fiú súlya. Még mindig lélegzik, de ez nem fog sokáig így maradni, hacsak nem tudom kijuttatni a vízből. Gondolkozz! Ismét lepillantok sűrű, fekete hajára.

És ekkor meglátom a hullámokat kettéhasító uszonyt.

A cápa lebukik, de már késő – észrevettem. És most, hogy kutató tekintetemet az esőtől nyugtalan vízre emelem, még több cápát fedezek fel; legalább hárman vannak.

Nem. Menjetek el!

Az egyik távozik, de a másik kettő marad. Gyorsabban kezdek úszni, a fiút pedig még szorosabban ölelem magamhoz. Vére a félelemtől remegő kezemre folyik. Egy sötét folt suhan át az óceánon. Felénk tart. Magamhoz szorítom a fiú meleg testét, és próbálok a hullámok alá pillantani.

A cápák nem hallgatnak rám.

NEGYEDIK FEJEZET

ELLÖKÖM MAGAM A SÖTÉT úszóktól. A víz kavarog. Az eső már nem veri a víz felszínét, a karjaim közt tartott fiú már egészen kihűlt. Testének melegét ellopta a tenger. Meglovagoljuk a magas hullámokat, miközben minden tőlem telhetőt megteszek, hogy a felszínen tartsam a fejét.

Ha nem juttatom gyorsan valami biztonságos helyre, meg fog halni. Éppen az jár a fejemben, hogy az egyetlen szárazföld a közelben Yemoja szigete, mikor egy hátúszó szakítja át a vizet. A következő pillanatban egy másik is megjelenik. Kényszerítem magam, hogy egy pillanatra megálljak gondolkodni. Egyik kezemmel olyan magasan tartom a fiút, amennyire csak bírom, miközben az arcom a vízbe merítem. Látnom kell, mi van a mélyben! Két cápa kékesszürke hátát fedezem fel, ahogy odalent köröznek. Nem, parancsolok rájuk ismét. Hagyjatok békén! Őt nem kapjátok meg. Az egyik teremtmény hallgat a figyelmeztetésre, és mélyebbre bukik, de a másik, a nagyobb, marad.

A fiú karját átvetem a vállamon, hogy gyorsabban tudjak úszni. Már alig lélegzik. Meg tudom csinálni! Már látom Yemoja öblének szikláit. A víz vadul csapkod, és a fiú felüvölt, de nem merek megállni. Minden akaraterőmet a következő parancsba összpontosítom.

Menj! Gyerünk! Nem várom meg, hogy lássam, hallgatott-e a parancsomra. Tekintetemet a sziklák mögött megbúvó, homokos partszakaszra szegezem. Csak amikor átvágok az öböl nyugodt vizén, és a part felé rángatom a fiút, akkor gondolok bele, mit is tettem.

Kihúztam egy fiút a tengerből.

Megmentettem őt.

A gyomrom görcsbe rándul, ahogy visszagondolok arra, mit mondott Yemoja alig pár napja. Az egyetlen dolog, amit tenned kell, az egyetlen dolog, amit köteles vagy megtenni, az az, hogy összegyűjtöd azok lelkét, akik a tengerbe vesztek, utána pedig együtt elmondjuk az imát, hogy megáldjuk őket útjukon vissza Olodumaréhoz. Ez az életcélod. Se több, se kevesebb.

A fiú lelkét kellett volna összegyűjtenem, nem pedig a testét. Ezt Yemoja egyértelműen elmagyarázta nekem, én pedig rábólintottam. A fiú azonban életben volt. Meg kellett volna várnom, amíg meghal? A vérében kellett volna úsznom, míg a víz megtölti a tüdejét? Megrázom a fejemet, mire egy gondolat – nem, egy emlék – emelkedik elmém felszínére.

Dühös, lángoló fájdalom és vasláncok a bordáim körül. A mellkasom egyre jobban összeszorul, ahogy a víz rám nehezedik, és egyre mélyebbre süllyedek. Kezemmel riadtan kapok a sötét kékség után, bár örülök is neki, hogy a tengerben lehetek. Távol az òyìnbótól. Lopva felpillantok. A hajó fekete és hatalmas teste végigsiklik a felszínen. Engem itt hagytak. Béke tölt el, miközben a látásom elhomályosodik, a mellkasom görcsbe rándul, a szemem kikerekedik, a lábam pedig erőtlenül rúgkapál a végtelen, fekete mélység felett.

A halál pillanatának emléke körbeölel, és a lényembe hatol. Miközben a fiú ernyedt testének súlya húzza a karomat, eszembe jut a barna szempár, aminek a színe még a tenger mélyén is élénken ragyogott. Képtelen lettem volna végignézni, ahogy meghal. Biztos vagyok benne, hogy Yemoja nem várta volna el se tőlem, se egyetlen másik Mami Watától sem, hogy így tegyünk.

A szárazföld felé úszom. Alig várom, hogy kijuttassam a fiút a partra. Ott biztonságban lesz. Azonban ahogy keresztülhúzom a sekélyesen, hosszú teste pedig végigszántja a tiszta víz alatt megbúvó homokot, elmerengek rajta, hogy most mégis mihez kezdjek vele.

A fiú útközben elvesztette az eszméletét, szája és tagjai elernyedtek, szempillája összetapadt. A dereka köré egy sötétkék ruhát tekert, ami eltakarja a combját. Lefektetem a fehér homokba, a lábát még víz öleli. Fölé hajolva szemügyre veszem az arcát. Telt ajkával és éles arccsontjával egy terrakotta-szoborra emlékeztet. Le akarom söpörni a homokot rövid tincseiről, de megdermedek. A mellkasa nem mozdul.

Gyorsan az oldalára fordítom, hogy a sós víz kifolyjon a szájából. Hiába vesz egy hörgő lélegzetet, a megkönnyebbülés rögtön tovaszáll, ahogy lepillantok a hátára. A bőre csíkokban lemállott, a zsíros, fehér izmok kilátszanak. Megfeszül a testem. Epe marja a torkomat. Lenyelem, ám elfordulni képtelen vagyok. Most már értem, miért voltak a cápák olyan lelkesek. A sérülés sokkal rosszabb, mint a szeme fölötti vágás, amiből még mindig csöpög a vér. Harag lüktet bennem, ahogy szemügyre veszem felszaggatott bőrét. Felismerem a korbácscsapásokat. Tudom, mit kellett kiállnia. Az ujjaim a feltépett bőr fölött lebegnek, mikor a fiú egyszer csak köhint egyet. Figyelmeztetni akarom, hogy vigyázzon a sebeire, azonban még mielőtt egy szót is kinyöghetnék, a fiú megfordul, és rám szegezi a tekintetét.

Barna szeme ismét anyámat juttatja eszembe, meg a fémesen csillogó csillagokat az indigókék ruhán. Gondolkodás nélkül kisiklok a sekélyesből. A nap sugarai a farkamra hullnak. Ahogy az arany-rózsaszín pikkelyek az érdes homokon puha, barna bőrré és ruhává változnak, a fiú az alakot öltő lábamat, térdemet és lábfejemet bámulja. Túl késő van ahhoz, hogy visszalökjem magam a tengerbe. A szeme kikerekedik, ahogy végignéz rajtam, összegubancolódott hajamon, a ruhán, ami a semmiből jelent meg, és ami szorosan tekeredik körém. Yemoja figyelmeztetett minket, nehogy felfedjük magunkat az emberek előtt, de ez most más. Ez a fiú nem vadászott rám, nem ő maga fedezett fel. Nem hiszem, hogy képes lenne ártani nekem, akkor sem, ha szándékában állna. Amúgy pedig már úgyis látott Mami Wataként.

Nem voltam senkihez se ilyen közel, mióta Yemoja új életet adott, és képtelen vagyok megállni, hogy ne húzódjak közelebb, hogy ne figyeljem meg az apró csomókat a hajában, a könyökén lévő száraz, szürkés bőrt. Nagyon gyenge – látom abból, ahogy tartja magát, abból, ahogy az egyik válla lóg. A fiú figyel engem, miközben lepillantok a lábára – sokkal nagyobb, mint az enyém. Aztán a tekintetem visszaemelem az arcára. A szeme fölötti vágás szétnyílt, a nyers hús kitüremkedik. Felé nyújtom a kezemet, nem is tudom, hogy miért. A fiú viszont hátrahúzódik. Maga elé kapja az öklét. A bütykei sebesek, feldagadtak, a fémbilincs pedig csilingelve összeverődik, ahogy kihúzza magát. A szemében erőszak izzik. Összerezzenve rebbenek hátra, és behajlítom az ujjaimat. Mindketten nehézkesen vesszük a levegőt, és rezzenéstelenül, félve nézzük egymást. Folyton csak az jár a fejemben, hogy micsoda fájdalom tombolhat a testében, és hogy mit tettek vele a hajón. És még azelőtt. Pislogva próbálom visszatartani a könnyeimet; el akarom mondani a fiúnak, hogy megértem, hogy sose bántanám, de nem teszem. Még hátrébb lépek, hogy teret adjak neki, mire leereszti a karját. A válla megereszkedik.

– Mi vagy te? – A hangja reszelős, ahogy a szavak kicsusszannak kicserepesedett, a tenger sójától fehér száján.

Joruba nyelven beszél, azt hiszem legalábbis. Mami Wata, Yemoja gyermeke, hableány, akarom mondani. Ám ehelyett így felelek:

– A nevem Simidele. Kérlek, pihenj.

A fiú bemászik egy terebélyes banánfa árnyékába, olyan messzire tőlem, amennyire csak telik tőle. Majd ismét elveszíti az eszméletét.

* * *

Még akkor is remegek, amikor visszasétálok a vízhez, a lábam ízületei és a bokám pedig pattognak, ahogy próbálnak alkalmazkodni a talajon való mozgáshoz. Megbotlok, majdnem el is esem, mert nem vagyok hozzászokva, hogy pár lépésnél többet tegyek meg. A fehér homok, amit felforrósít a nap fénye, égeti a lábujjaimat, és közéjük szökik.

A tenger hullámai alá bukom, engedve, hogy a farkam alakot öltsön, és kiélvezem a súlytalanságot, amit csakis a vízben érezhetek. Visszapillantok a partra, a fiú testének sötét foltjára. Nem tudom, hogy meddig fog aludni, vagy hogy egyáltalán fel fog-e még ébredni. Yemoja csakis akkor tűnik fel, ha szólítják, de ettől függetlenül kényelmetlen érzés kerít hatalmába.

Még sosem találtam senkit, aki életben lett volna.

Talán kinn kellett volna hagynom a tengeren. Viszont ha csak eszembe jut felszaggatott teste, az elhatározottságom megkeményedik. Túl sok halálban volt mostanában részünk. Az utóbbi pár hétben sok lelket gyűjtöttem. A fiú élete ajándék. De fogalmam sincs, hogy mégis mit kéne tennem.

A tenger visz, magával sodor, az áramlat erős, húzza a testemet. Engedem neki. Úszhatnék is, addig úszhatnék, míg a sziget aprócska ponttá zsugorodik a látóhatár szélén. Életben van. Ott is hagyhatnám, nem kellene többet törődnöm vele.

Ahogy lebukom az öböl tiszta vizébe, engedem, hogy visszaemlékezzek a fiú szemének barnájára, az anyajegyre pont a szemöldöke fölött. Ha magára hagyom, meghal, és akkor semmi értelme sem lesz annak, hogy megmentettem. De mégis, mi mást tehetnék? Elsiklok egy korallzátony mellett – a düh és zavar éppen olyan vörös, mint a korall. Felrémlik előttem a fiú lenyúzott háta, kikerekedett szeme. A felhasogatott bőr. Elvihetném a kontinensre, de az túl messze van. Képtelen lenne olyan sokáig kibírni a tengert és a hideget. Ha elrejtem a szigeten, amíg meg nem erősödik annyira, hogy kibírja az utat, akkor meg gondoskodnom kell róla, hogy semelyik másik Mami Wata ne vegye észre, ha esetleg holnap megjelennek, hogy megidézzék Yemoját.

Belesóhajtok a vízbe. Egyre növekvő kétségeim ellenére is tudtam, hogy képtelen lennék magára hagyni.

Bukfencet vetve visszafordulok a sziget felé. Meghoztam a döntést. Segíteni fogok a fiúnak, hogy meggyógyuljon, aztán visszaviszem a kontinensre. Vízre és élelemre lesz szüksége, és majd ügyelek rá, hogy senki ne lássa meg. Magamhoz szólítom a szardinella rajt, akik a közelemben bolondoznak, majd fürgén kikapok párat közülük. Kimászom a sekélyesbe, ahol aztán megtisztítom és kibelezem őket egy éles kővel. A tetemeket a fiú közelébe rakom, hogy legyen mit ennie, amikor felébred. A követ megtartom – recés éle megnyugtat.

Nézem, ahogy a fiú alszik, és közben apró tálat fonok levelekből, majd egy kicsit magára hagyom, amíg hozok némi vizet a fák mögött megbúvó tavacskából. A fiú bőre vöröses sötétbarna árnyalatban játszik, szinte ragyog. A válla széles, a lába hosszú, és nagyjából annyi idősnek tűnik, mint én. Vagyis nem lehet több tizenhét vagy tizennyolc évesnél. Szemügyre veszem nagy kezét, amikor pedig a tekintetem a csuklójához ér, nagyot nyelek. A fekete lánc körbefogja nedvedző horzsolásokkal teli bőrét. Biztos fájdalmai vannak. A bilincseket nem tudom lefejteni róla, de a sebeken segíthetek.

Otthagyom neki a tál vizet meg a banánlevelekbe csomagolt halakat, és bemegyek a fák közé. A keszeg saláta, ez a hosszúkás, zöld levelű és lilás virágú növény pont ott van, ahol emlékeztem. Annyit szedek belőle, amennyit csak bírok, majd visszamegyek a partra. A fiú mellkasa továbbra is emelkedik és süllyed. Alszik. Hiába húzta fel a lábát és gömbölyödött össze védekezőn, még így is hatalmasnak tűnik.

Óvatosan összezúzom a növényt, majd közelebb húzódom a fiúhoz, és finoman a vasláncok alá hajtom a leveleket. Éppen csak elegendő hely van alattuk, és ahogy az utolsó darabkát is a bilincs alá dugom, a fiú nagyot rándulva felébred. Gyorsabban mozdul, mint kellene. Mielőtt elhúzódhatnék, megragadja a csuklómat, és olyan erősen szorít, hogy a csontjaim egymásnak feszülnek. Felkiáltva próbálom meg kirántani a kezemet a markából, de magához húz; a kettőnk közti levegő sűrű a megszáradt tengeri só, az izzadság és a vér szagától. Az éles kő után kutatva körbepillantok, de azt ott hagytam, ahol a tálon dolgoztam, túl távol ahhoz, hogy elérjem. A mellkasom összeszorul a pániktól. Kinyitom a számat, de a fiú pillantása belém fojtja a szót.

– Mit művelsz? – sziszegi. A tekintete kemény. – Hol vagyok? – néz körbe.

Felemelem a leveleket, hogy lássa, de csak akkor enged el, mikor szemügyre veszi a másik csuklóját, és látja a bilincs alá begyűrt, összezúzott növényt. Hátratántorodva a homokba zuhanok. Képtelen vagyok talpon maradni. Ez annyira kínos! Csak nézzük egymást, az én szemem összeszűkül a sértettségtől, a fiúéra árnyékot vet a bűntudat.