Lutter Imre

Ha itt lennél velem…

Ismert emberek
ismeretlen történetei
versekkel

részlet

Athenaeum

Copyright © Lutter Imre, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Fotók

© Almási J. Csaba /Vígszínház (Halász Judit), © Bahget Iskander (Buda Ferenc), © Balla Demeter (Petri György), © Bende Nagy János (Király Viktor), © Borzi Vivien (Gundel Takács Gábor, Szöllősi Györgyi), © Blikk (Bódi László Cipő), © Csigó László (Ágai Ágnes), © Ekler Artúr (Lang Györgyi, Pásztor Anna), © Ferencz Zsófia (Bródy János, Kálloy Molnár Péter, Kéri László), Fortepan - ID 89290, adományozó: Urbán Tamás (Adamis Anna), © Gerendás Róza (Gerendás Péter), iStock © GeorgiosArt (Dante Alighieri), © Kocsis Judit (Lutter Imre, Molnár Ferenc Caramel), © Novák Dániel (Horváth Charlie, Huzella Péter, Gianni Annoni, Joshi Bharat, Koltai Róbert, © Racskó Tibor (Frenreisz Károly)

Szerző saját archívuma

Blaskó Péter, Gubik Petra, Jávori Ferenc Fegya, Lily Ebert, Nagy Bandó András, Szily Nóra, Trokán Péter

Költőportrék © Petőfi Irodalmi Múzeum

Ady Endre, Arany János, Faludy György, József Attila, Karinthy Frigyes, Nagy László, Petőfi Sándor, Radnóti Miklós, Reményik Sándor, Szabó Lőrinc

A kiadó mindent megtett annak érdekében, hogy a szerzői jogosultakat felkutassa, egyes esetekben ez nem sikerült. Amennyiben van információja a szerzői jogosultakról, kérjük, jelezze a kiadó felé!

Az eredeti beszélgetések szerkesztője: Szennik Éva

Leirat: Botos Dániel, Lutter Krisztina

Tanácsadók: Barna György, Illés Gabriella, Korompai Gábor

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 555 5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-FeketeViktória

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Borító: Földi Andrea

Én fekszem itt a kihűlt földön:

eleven kincse még a nyárnak,

vétkek s rossz jelek rohamozva

édes húsomra idejárnak.

Igazán s végleg téged várlak,

érdes tüllben gyere lassúdan,

horzsolj végig s hagyj itt örökre

izzó kikerics-koszorúban.

(Nagy László: Én fekszem itt)

Ajánlás

Ezt a verset sohasem mellőzte a koncertjein, mindig elmondta. Álljon itt, mert méltó hely neki és a versnek is. Ebben a könyvben itt van Laci, vagy ahogy mindenki emlegette, Cipő lelke. Ahogy a szeretetről, a családról, a barátságról, az értékekről, az emberről és emberségről, vagy a hiányról gondolkodott, érzett. Valódi történetek igaz emberektől, akik százezrek támaszai lehetnek. Köszönet Imrének, hogy biztatta a csillagokat, mondják el ezeket, mert így sokan hazatalálnak.

Bódi Lászlóné

(Cipő édesanyja)

Ha itt lennél velem…

…és fognád a két kezem – folytathatjuk a híres sort Bódi László Cipővel, akit túl korán ragadott el a sors, és már nem volt alkalmunk együtt alkotni. De hogy miként gondolkodott, hogyan érzett és hogyan dolgozott, azt pontosan tudom. Ahogy azon kiválóságok teljesítményét is ismerjük, akik a könyvben lévő történeteket – Cipőéhez hasonlóan – halhatatlanná teszik.

Ez a verses interjúkötet egyenes folytatása a Ha szeretsz… című, a benne szereplő idolok révén méltán és joggal népszerű könyvnek. Minden egyes beszélgetés titkokat hordoz: ismert emberek ismeretlen történeteit. Nemcsak azokat a történeteket, amiket a Sorok között Lutter Imrével című műsorból ismerhetnek sokan, hanem az el nem hangzott, ám annál fontosabb gondolatokat is, amelyek megmutatják, miért fontos a család, a szerelem, az el nem árult barátság, a kötelék szüleink, nagyszüleink és gyermekeink között, miért fontos, hogy legyen valakink, akivel megoszthatjuk a perceinket, az élményeinket, vágyainkat, életünket. Megmutatja, mennyivel erősebb a szeretet, az empátia, az együttérzés, mint a bennünket gyakran elidegenítő hétköznapi gyötrődések.

A költők, akik ugyanezt megélték, minden történetben ott vannak. S ezen a ponton nem kétséges, hogy a mindennapoknak mennyire precíz, érdemi tükre a költészet. A világ pörög, velünk és nélkülünk. És amikor azt érezzük, hogy elmegy mellettünk az élet, a vers segít. Kimozdít a mélypontból, feltárja előttünk, hogy mi van a felszín alatt, és bebizonyítja, hogy nem vagyunk egyedül.

A kötetben a legérzékenyebb kapcsolódási pontokat fedezheti fel az Olvasó az interjúalanyok és az életükben fordulópontot jelentő versek szerzői között. Halász Juditnak, Frenreisz Károlynak vagy Horváth Charlie-nak teljesen másképp alakult az élete, mégis mindhármuknak az édesanyja jelenti a legbiztosabb pontot, az egykori védelmet és az elvesztés fájdalmában megszenvedett felnőtté válást. Ezért József Attila Mamája az egyik legfőbb örökségük. Joshi Bharatnak Arany János jelenti az új hazát és a magyar barátokat, míg Gianni Annoninak Dante az egész világot. Jávori Fegya szülei és Lily Ebert megélték a holokausztot, de teljesen más befejezést mesélnek el a kapcsolódó versek túlélést segítő soraival. Kéri László sikeresebben tisztítja meg a közélet vödrét Petri György révén, mint ahogy a fazekat próbálja kezében tartani a felesége, Petschnig Mária Zita intelmei szerint. Gubik Petra Ady Endrével érez mélyen együtt, miközben szeretetre vágyik, Szöllősi Györgyi számára Buda Ferenc hordozza a szerelmet, Koltai Róbertnek az apját és egy igazabb világot hoz vissza Petőfi, Trokán Péternek pedig Radnóti mutatja meg, milyen a költői késztetés és milyen az életét sem féltő, tiszta érzésű ember. Kiderül, hogy Molnár Ferenc Caramelnek miként fogta meg a kezét Isten, amikor a kislányán segített, és ezt Reményik Sándor tolmácsolta neki, míg Lang Györgyi felidézi Ágai Ágnest, gyermekkora személyes kötődésű költőjét, akivel szinte egy időben fejezték be földi küldetésüket. Huszonöt ember, huszonöt rendkívüli történet, huszonöt élet-vers, huszonöt útravaló idézet, összesen negyvenkét költőtől és műfordítótól, klasszikusok és kortársak tollából, s persze a metszéspontok, amikor azonos a kapaszkodó, vagy amikor stafétát adnak egymásnak a vendégek. Hogy hiányzik valami? Nem. De valaki, valakik biztosan. Akik fizikai valójukban már nem lehetnek itt, de gondolataikkal éppúgy időtlenné váltak, mint kedvenc költőik és maga a költészet.

„A dolgok változnak. A vers örök. / Az élet őszinte szóért könyörög.” Ezeket az őszinte szavakat, történeteket adom most tovább, kiváló emberekkel, lírai gyöngyszemekkel. És most is csak arra biztatok mindenkit: olvasson a „Sorok között Lutter Imrével”! És érezze át, milyen volna, ha itt lenne velem…

GUNDEL TAKÁCS GÁBOR „Én vendég szeretek lenni”

„Amikor a családommal vagyok, akkor tényleg velük vagyok. De ez nemcsak nekik jár, hanem nekem is. Tehát ahhoz, hogy utána megint bele tudjak állni valamilyen pörgésbe, teljesen ki kell kapcsolódnom. Nem futhat az ember folyton hegynek fölfelé, mert egyszer leszédül valahonnan.”

JÓZSEF ATTILA

Kultúra

A virág elfáradt már szagosodni.

Unta,

hogy mifenének tettük asztalunkra.

S igyekezett árnyékot vetni,

nagyobbat, mint a kertben

s elfáradt, mikor nem néztünk oda.

De észrevettem.

Lutter Imre: Édesanyád a híres-nevezetes Gundel Károly unokája. Sosem akartál szakács lenni?

Gundel Takács Gábor: Én nagyon szeretem a gasztronómiát, és abszolút ínyenc vagyok, de az valahogy soha nem vonzott, hogy én álljak a gáztűzhely elé.

L. I.: Nem is tudsz főzni?

G. T. G.: Nem. Hívtak különböző főzős műsorokba, hogy majd ők megtanítanak. Nemet mondtam mindig. Ezzel a névvel, ha már főzök, akkor jól főzzek. Tehát inkább nem fogok. A családban egyébként mindenki jól főz, a két fiam is imádja. De valahogy engem ez sosem vonzott. Imádok étterembe járni, imádok új helyeket kipróbálni, szeretek beszélgetni a felszolgálóval, hogy miként állítsuk össze a menüsort, a sommelier-vel, hogy milyen borokat társítsunk hozzá. Én ezt az egész világot nagyon szeretem, de a gasztronómiában nem mindenki szakács.

L. I.: A vendéglátásba sem kóstoltál bele?

G. T. G.: Volt az életemben másfél év, amikor kipróbáltunk egy kis „éttermesdit”, de az nem sikerült. Ez úgy van, hogy vagy csak azt csinálod, vagy nem csinálod. De az, hogy reggel nekilátsz, aztán elmész egy műsort felvenni, majd este visszamész, az nem működik. Önironikusan, de egyben komolyan is azt szoktam mondani, hogy igazából ennek az időszaknak azt köszönhetem, hogy megtaláltam a helyem a vendéglátásban: én vendég szeretek lenni.

Gundel Takács Gábor Budapesten született, 1964. augusztus 27-én. Ezen a napon született két magyar miniszterelnökünk is, Szemere Bertalan és Boross Péter, de a csillagok ezen állása úgy tűnik, nem befolyásolta az ő sorsát, mert sem a politika, sem a gasztronómia felé nem indult el, pedig a híres Gundel-dinasztia leszármazottja. Dédapja alapította a legendás Gundel éttermet, ám édesanyja révén Latinovits Zoltánnal, Bujtor Istvánnal és Frenreisz Károllyal is egy családfán szerepelnek. Két, híres színész rokona példáját követve eredetileg ő is színész akart lenni. Aztán az élet másként döntött. Negyedik sikertelen színművészetis felvételije után álmát feladva sportriporter, műsorvezető és játékmester lett belőle. Tévés pályáját a Magyar Televízió Telesport című műsorában kezdte, aztán átigazolt az Eurosporthoz, majd a Sport TV-hez, ma az RTL Klubon vezeti a Bajnokok Ligája meccseit. 2007-ben tért vissza a Magyar Televízióba, és olyan vetélkedőket és műsorokat vezetett, mint a Maradj talpon, A Dal vagy A következő.

L. I.: Melyik könnyebb: a sportközvetítés, amikor fel kell ismerni a játékosokat, vagy pedig a vetélkedő, amikor jó, ha pontosan tudod a válaszokat?

G. T. G.: A titka mind a kettőnek ugyanaz: nagyon sok munka, felkészülés és tapasztalat. Szerintem, aki jó sportriporter, az már gyerekkora óta követi a sportot, vannak róla emlékei, imádja, és az sem baj, ha maga is sportolt valamit. Kicsit belülről is ismeri ezt a világot. Szóval nagyon nagy titkok nincsenek. Ami a focimeccseket illeti, sok futballistát már eleve ismerek. Akiket meg nem, hát ahhoz kell öt-tíz perc, amíg rájövök, hogy ő a balhátvéd, ő a jobbszélső, a középpályás magas és kicsi, annak sárga a cipője, a másiknak zöld a haja. Szóval nem a mezen lévő számok alapján közvetít az ember. Baj, mondjuk, akkor van, ha esik az eső, mert egy idő után mindenki egyformára ázik, egyformán sáros lesz. A vetélkedőben is sok a munka. Mire bemegyek a stúdióba ilyen műsort vezetni, addigra átolvastam sok ezer kérdést. A legutóbb felvettünk egy tudásalapú vetélkedőből harminc adást, ehhez kellett körülbelül háromezer kérdés. Ezeket mindig átfutom előtte. Részben szűrő vagyok én is, jó-e a helyesírás, jó-e a válasz, másrészt, ha van valamilyen kiejtési dolog, hogy melyik nevet hogyan kell kimondani, akkor arra is fel kell készülni. Meg nyilván van egy csomó kérdés, amire én magam sem tudom a választ, és akkor utánaolvasok, megnézem.

L. I.: Nagyfokú kíváncsiság kell mind a sporthoz, mind pedig a műveltségalapú vetélkedőkhöz. Nálad ez már gyerekkorban is megvolt? Sokat tévéztél?

G. T. G.: Ültem a tévé előtt, de soha nem akartam tévés lenni. Nagyon sokáig a színészi pálya vonzott, színházzal szerettem volna foglalkozni. De amit nagyon akartam, abból nem lett semmi, ami pedig soha eszembe sem jutott, az csak úgy elindult. Pedig már évek óta a televízióban dolgoztam, a sportosztályon voltam külsős ügyelő, mégsem fordult meg a fejemben, hogy nekem ezt kellene csinálni. Imádtam a munkát, egy héten kétszer-háromszor is bementem, amikor műsor volt, egyébként meg egy kis amatőr színházban próbálgattam a szárnyaimat, meg néhányszor felvételiztem a színművészetire. És aztán amikor az élet becsukta ezt a kaput, akkor kinyílt egy másik: a tévében fiataloknak hirdettek meg egy pályázatot. Gondoltam, kipróbálom, és ezzel elindult a tévés utam. Azt gondolom, hogy a magunkfajta újságírókban, televíziósokban és a művészekben ugyanaz a két késztetés dolgozik. Az egyik a kíváncsiság, ami nélkül se művész nem lehetsz, se újságíró. A másik pedig, hogy jó volna másoknak megmutatni, amit tudok. Egy festmény, szobor, előadás, egy jó beszélgetés vagy bármilyen televíziós műsor formájában.

L. I.: Ezek kifejezőeszközök vagy formák?

G. T. G.: Igen, csak az a legfőbb kérdés, amit tizennyolc-húsz éves korodban még nem feltétlenül tudsz, hogy a késztetéseidnek mi a megnyilvánulási formája. És valójában nálam is ez történt, hogy az élet a helyemre pofozott, hogy: oké, öcsém, rendben van a kíváncsiságod, rendben van a mániád, hogy ezt meg is akarod mutatni, csak a te utad nem a színház, hanem a televíziózás. És én mind a mai napig elégedett vagyok ezzel.

L. I.: Tehát nem csalódásként élted meg?

G. T. G.: Abszolút nem. Én ma is járok színházba, de soha fel nem merült bennem a tizedik sorban, hogy ez a nyomorult mit keres ott, és én mit keresek itt. Bármilyen rossz volt az előadás vagy a színész.

L. I.: Az ambícióidat édesapádtól örökölted?

G. T. G.: Biztos, hogy nem, mert ő nem nagyon volt ambiciózus ember. Én soha nem fogok annyi könyvet elolvasni, amennyit ő elolvasott. Nagyon szeretett viszont beszélgetni, azt talán tőle örököltem, és nagyon kíváncsi természet volt.

L. I.: A műveltség iránti igény azért csak ott lappangott körülötted.

G. T. G.: Mi háromgenerációs család voltunk, a Péterfy Sándor és Bethlen Gábor utca sarkán laktuk. Anyukám még mindig ott él. A nagypapám magyar–latin szakos tanár volt. Rengeteget olvasott ő is. Nálunk úgy volt, ha kellett egy könyv, akkor máris mondták, hogy ott van, vedd le a polcról. Ott sorakozott az összes költő. És az, hogy olvasunk, a mindennapi kultúra része volt otthon. Ez adott volt. Azt hiszem, igazából se édesapámra, se édesanyámra nem hasonlítok, csak bizonyos dolgokban rájuk ütöttem.

L. I.: A személyiséged formálásában a feleségednek is nagy szerepe volt. Hasonló a világnézetetek, a habitusotok?

G. T. G.: A feleségem fogorvos, tehát racionális ember, én viszont kevésbé vagyok az. Mi nagyon sokat adtunk egymásnak a különbözőségünkkel, rengeteget tanultunk a másiktól. Emlékszem, amikor vizsgaidőszakban udvaroltam neki, akkor egyórányi randit engedélyezett, és akkor az első húsz perc azzal telt, hogy valahogy elengedje magát az ember, a második húsz perc a szerelem, és a harmadik húsz perc, hogy menjünk már haza, mert még van nem tudom, hány tétel. Ő maximalista, precíz, gyakorlatias. Engem pedig a kíváncsiság hajt a mai napig, hogy gyerünk, nézzük meg, mi hogyan működik. Meg az, hogy szeretek játszani. A Játék határok nélkül volt például az első nem sportos munkám.

L. I.: Amit az ember szeret, azt nem tudja lelkesedés nélkül csinálni, és ez át is jön a képernyőn. A te esetedben is lehetett érezni, hogy együtt élsz a játék lendületével, mintha te magad is játszanál.

G. T. G.: Imádtam, mert az annyira nekem való feladat volt, egy nagyon szerencsés találkozás. Amikor elkezdtem annak idején a Telesportban dolgozni, akkor azt mondták, hogy: „Figyelj, hülye egy nap alatt is tudsz lenni. Mire azt mondják majd, hogy na, ez a fiú értelmes, ezt már ismerem, meghallgatom a véleményét, az évek kérdése.” Tehát eleinte nem kell kunsztokat csinálni, nem kell extravagánsnak lenni. Csináld meg tisztességesen, szolgáld ki a nézőt, ne beszélj zöldségeket, mondd el a megfelelő információkat, tanuld meg a szakmádat, ismerd meg a közeget. Majd amikor az egész már a birtokodban van, akkor lehet rátenni a pluszt, a személyiséget. Ezt meg is csináltam, és rendben is volt. De a Játék határok nélkül olyan műsor volt, ahol azonnal felfogtam, hogy ez egy show, itt nem elég tisztességes mesterembernek lenni, mert ez igényli a hozzáadott értéket.

L. I.: A szemléleted kialakulásában nemcsak a könyvek segítettek, hanem a Stúdió K színház is, ahol akkor még a színészi pályára készültél.

G. T. G.: A Stúdió K, meg előtte a Szkéné, azért számított nekem sokat, mert olyan világ volt, ahol korábban még nem jártam, nem ismertem. Csináltunk egy József Attila-estet, és olyan versek jöttek elő, amelyeket nem tanultunk a gimnáziumban. Akkor nekem ez egy nagy rácsodálkozás volt a világra. Először jöttek olyan impulzusok, hogy nem minden úgy van, ahogy az iskolában mondták, lehet másképp is gondolkodni. Mert mi másban szocializálódtunk, az Alsóerdősor utcába jártam iskolába, és a Rózsa Ferenc úttörőcsapat tagja voltam. Akkor nyílt ki minden előttem, köszönhetően ennek a két amatőr színháznak meg a vezetőinek, Wiegmann Alfrédnak és Fodor Tamásnak, akik megtanítottak arra, hogy nem elfogadni, hanem rácsodálkozni kell, kérdezni és átszűrni. Nekem egyébként József Attila és Pilinszky a két nagy alapkövem.

L. I.: Miért?

G. T. G.: Nem tudom, ez nem döntés kérdés. Vannak Ady-versek, amiket nagyon szeretek, Babitsot is nagyon, de nem az összeset. József Attilát meg Pilinszky Jánost viszont mindenestől szeretem. Sőt, van egy teóriám is, hogy Pilinszky írta meg azt, amit megírt volna József Attila, ha nem hal meg. Nekem Pilinszky valahogy József Attila folytatása. Ez nyilván elég meredek, bár volt, aki azt mondta, hogy neki is.

A 20. századi magyar irodalom egyik legkiemelkedőbb tehetségének költői pályája az 1920-as években indult. Juhász Gyula biztatására még gimnazista korában jelent meg első, a Szépség koldusa című verseskötete. Líráját az egyéni képek, a gyakran élőbeszédszerű szöveg, a lelket és társadalmat kutató mély gondolatok jellemzik. A kultúra nem pusztán fogalomként van jelen József Attilánál, hanem az ember egyik legfontosabb értékeként. Kultúra című versét 1926 őszén írta. Egyszerűnek tűnő, rövid, mindennapi életképet leíró vers ez, mégis ellentmondást nem tűrő tömörséggel és tisztasággal mutatja meg azt, hogy mi emelheti ki az embert a középszerűségből. A nem szűnő figyelem, az apró részletek feltérképezése, a körülöttünk lüktető világgal való együtt lélegzés és az értékteremtés tesz valakit kulturálttá.

L. I.: Mitől lett ilyen meghatározó ez a vers számodra? Mi a kapcsolat?

G. T. G.: József Attila szerint a kultúra az, hogy „de észrevettem”. És ez abszolút összecsengett azzal, amit én vallok a kíváncsiságról. Szerintem az a televíziózás csimborasszója, amikor valami olyan történik, amit nem terveztünk bele. Még egy kvízműsorban is észre kell venni, ha elhangzik egy fontos gondolat. Sokan például nem szerették az Áll az alku című játékot, mert ott csak nyitogatni kellett a pénzes bőröndöket. De a pénz meg a bőrönd csak a körítés volt, az emberi történetek adták a lényeget. Volt, amikor mindenki sírt. De abban a műsorban nagyon észre kellett venni a különleges pillanatokat. És érdekes műsorvezetői feladat volt, hogy mikor kell engedni a dolgokat, és mikor kell megállítani, mikor kell felgyorsulni, mikor kell lelassítani, mikor nem kell hozzászólni. Vagy épp csak hagyni, hogy megtörténjen a dráma egy játékosban.

L. I.: Emlékszel ilyen esetre?

G. T. G.: Volt egy lány, aki nagyon kellemetlenül viselkedett, nagyon művi volt: folyton vihorászott, és nem volt jó a kisugárzása. Egymás után mentek ki a nagyobb összegek, és egyre csökkent az esélye annak, hogy ő komoly pénzt nyerjen. Aztán már a vége felé jártunk, amikor kiment az utolsó nagyobb összeg is, és világossá vált, hogy csupán pár ezer forintot fog nyerni. És akkor ez a vihorászó, művi lány egyszer csak összeomlott, és elkezdett zokogni. És azt mondta, hogy elhagyta a barátja, meghalt a nagymamája, nem vették fel egy munkahelyre, ahová pályázott, és most még ez is.

L. I.: Mindez a kamerák előtt?

G. T. G.: Igen. Viszont onnantól kezdve emberi volt. Nagyon is igazi. Mert a nevetgélés csak álca volt, hogy leplezze, hogy egy újabb kudarc felé robog. De amikor bekövetkezett, lehullott a maszk, és ott állt egy ember, akit viszont már meg lehetett, úgymond, ölelni, és meg lehetett szeretni.

L. I.: Emberré vált a játékos.

G. T. G.: Így van! Nagyon érdekes, hogy a vetélkedőkbe úgy jönnek el játszani, hogy ez csak egy játék. És látszik a szemükön, hogy mikor – egy átlagjátékos úgy két-három millió forintnál – kezdenek el számolni. Hogy ez hány havi fizetésem, hiteltörlesztőm, tudok-e venni belőle egy autót, el tudunk-e menni nyaralni. Ha épp munkanélküli, rádöbben, hogy ebből a pénzből fél évig el tudja tartani a családot. Ez az összeg, amikor az emberek tekintete megváltozik, és már nem tudnak játszani. Általában olyankor kell abbahagyni.

L. I.: Vérszemet kapnak vagy megijednek?

G. T. G.: Ez nem mohóság, egész egyszerűen ennyi pénz már komoly összeg. Ekkor változik meg az emberek viszonya a játékhoz, és már valami másról szól a dolog. Volt például egy hölgy a Maradj talpon!-ban, aki elmondta, hogy azért játszik, mert a gyermeke beteg, és az ő gyógyításához kell egy bizonyos összeg, ezt szeretné megnyerni. Úgy volt a játék, hogy az ötödik párbaj után ki lehetett szállni, de csak az addig nyert összeg felével. És neki már megvolt a pénze, de a fele kevés lett volna. Azt mondta, hogy akkor játszik tovább. Ki lesz a következő, kérdeztem. Rámutatott egy hölgyre. A játékról tudni kell, hogy mindig, amikor a játékos kiválasztotta a következő ellenfelet, nekünk le kellett állni, mert átálltunk a kamerákkal, kellett egy kis technikai szünet. És akkor a leállásban azt mondja a kiválasztott hölgy, hogy ő nem fog válaszolni a kérdésekre, ő nem fogja elvenni a pénzt az épp játszó hölgytől. Neki is van gyereke. De hát, ugye, így nincs műsor, másrészt ő is azért jött ide, hogy játsszon. Megkérdeztünk egy másik hölgyet, akit szintén választhatott volna. De ő sem akart válaszolni.

L. I.: Ilyenkor mit lehet tenni?

G. T. G.: Az történt, hogy a hölgy, aki a gyereke miatt játszott, azt mondta, hogy rendben, akkor vegyük fel újra a döntési szituációt, mert akkor ő azt fogja mondani, hogy elviszi a pénzt. Ugyan nem visz el annyit, amennyit szeretett volna, de így is több lesz a semminél, és a másik két hölgytől sem veszi el a játéklehetőséget.

L. I.: Ez végtelenül becsületes.

G. T. G.: Így van. Közben a producer elintézte, hogy kivételesen oda adjuk neki a teljes összeget.

L. I.: Az ilyen gesztusok azok, amelyek nagyon hiányoznak a tévéből.

G. T. G.: Mindez nem került adásba, mert nem kerülhetett. De a mai napig emlékszem rá. Egy csomó sztori meg sok minden szertefoszlik, de ezek a dolgok megmaradnak.

L. I.: Mennyire befolyásolnak téged ezek a történetek?

G. T. G.: Amikor erre gondolok, még mindig futkos a hideg a hátamon. De volt egy másik történet, ami a gondolkodásomat is befolyásolta. Egy altatóorvos eljutott a kilencedik párbajig, volt akkor 3,3 millió forintja és már csak egy párbaj kellett volna a 25 millióig. Általában ilyenkor a játékosok megállnak, nem kockáztatják a már megnyert összeget. De ő azt mondta, hogy játszik tovább. Azt feleltem, hogy ennek szívből örülök, mert én a játék híve vagyok. A játékosnak már nem volt passzolási lehetősége, „mindent vagy semmit” helyzet állt elő. Azt mondta, hogy ő aneszteziológus orvos, és ha elaltat valakit, annak utána fel kell ébrednie. Ő soha nem kockáztathat. És most azért jött ide, hogy megtapasztalja, milyen érzés ez. Milyen, amikor a teste tele van adrenalinnal, hogy mindent elveszíthet. Mert holnap megint be fog menni a kórházba, és megint nem kockáztathat. Játszott, elvesztette, és boldog volt, mert azt mondta, hogy végre kipróbálhatta. Ez számomra nagyon érdekes helyzet volt. Tízből kilencen elvitték volna ezt a pénzt. Ez az én gondolkodásomon is változtatott.

L. I.: Hogyan zajlik az életed? Gondolom, a napod minden perce be van osztva…

G. T. G.: Annyira azért nem veszélyes. Az életem inkább hektikus, vannak csendesebb és nagyon sűrű időszakok. De már megtanultam, hogy kellenek a nyugis napok is. Időnként fel kell töltekezni fizikailag és mentálisan is. Olvasni kell, beszélgetni kell, filmeket kell nézni. Volt egy időszak az életemben, amikor négy évig csináltuk a reggeli műsort a Danubiusban. És ott például, amikor abbahagytam, egy év kellett, mire azt éreztem, hogy megint rendben vagyok.

L. I.: Inkább fizikailag vagy mentálisan érzed megterhelőnek az ilyen időszakokat?

G. T. G.: Emberileg, de fizikailag is, mert óhatatlanul kiteszed a lelkedet is. A reggeli rádiózást akkor lehet csinálni, ha az ember utána hazamegy, és lefekszik aludni. De akkor nekem volt három kisgyerekem, dolgoztam tévésként is, mindenfélét csináltam. Szélsőséges példa, de volt olyan, hogy fél háromkor fejeztünk be egy forgatást, a Dalnokok ligája című műsort, jött értem a feleségem, beültem mellé az autóba, levitt Gyulára, ahol a reggeli rádióműsor volt. Én aludtam az autóban, ő aludt utána, megcsináltuk a műsort, utána meg jöttünk vissza Pestre.

L. I.: Amikor eljön a pihenés időszaka, nyakadba veszed a családodat, és elmentek valahova, olyankor kizárod világot, semmi nem érdekel?

G. T. G.: Igen, igyekszem kizárni. Erre is tudatosan oda kell figyelni, hogy amikor a családommal vagyok, akkor tényleg velük vagyok. De ez nemcsak nekik jár, hanem nekem is. Tehát ahhoz, hogy utána megint bele tudjak állni valamilyen pörgésbe, teljesen ki kell kapcsolódnom. Nem futhat az ember folyton hegynek fölfelé, mert egyszer leszédül valahonnan.

L. I.: Adódik a klasszikus kérdés, hol látod magad öt-tíz év múlva?

G. T. G.: Már nem tudom. Annyiszor tudtam már, hogy mi lesz velem öt-tíz év múlva, és nem az lett. Teljesen fölösleges ezzel foglalkozni. Azzal foglalkozom, amit elém sodor az élet, hogy beletegyem a megfelelő mennyiségű munkát, kíváncsiságot és alázatot, meg persze a saját személyiségemet. A magam hatvan évét. Már az sem érdekel igazán, hogy hányan néznek. Van egy másik idézet, amit nagyon szeretek, Arany Jánostól: „Van hallgatód? nincsen? / Te mondd, ahogy isten / Adta mondanod.”

L. I.: Hívő ember vagy?

G. T. G.: Azt gondolom, mindenkinek az a dolga, hogy csinálja, ahogy Isten adta neki csinálni. Mindenki tegye a maga dolgát, mert az az ő felelőssége. Egy jó ideje már nem úgy akarok dolgozni, hogy minél többen rákattintsanak, hanem ahogy a tehetségemből, a tudásomból, a tapasztalatomból fakad, és majd el fogja érni azokat, akiket el kell érnie. Ha egyszer odakerülök Szent Péter kapujába, és megkérdezik, hogy: „Gábor, ezt bíztuk rád, mit kezdtél vele?” Akkor tudjam azt mondani, hogy ezt és ezt tettem. Van egy olyan vízióm, hogy jó volna mosolyogva meghalni. Az életed utolsó pillanata a legőszintébb pillanat. Akkor már nincs kinek hazudni. Egy ausztrál pszichológusnő írt egy könyvet, amelyben interjúkat jelentetett meg olyan, utolsó stádiumos betegekkel, akik tudták, hogy meg fognak halni. Hogy mit csinálnának másképp. Senki nem beszélt pénzről, inkább arról, hogy nem kellett volna állandóan megfelelni az elvárásoknak, sem a munkahelyieknek, sem a társadalmiaknak, sem azoknak, amelyek a családi felől érkeztek. Mert ha túl sokszor felelsz meg másoknak, akkor nem éled a saját életedet. A legtöbben ezt sajnálták az életük utolsó óráiban.

L. I.: Mikor tudatosítottad magadban először, hogy a hit számodra nagyon fontos kapaszkodó?

G. T. G.: Felnőtt fejjel. Gyerekkoromban jártunk hittanra, de akkor még nem érdekelt úgy az egész. Amikor az ember elkezd gondolkodni, kérdéseket feltenni, és válaszokat remél, akkor valahogy elindul ezen az úton. Én nem azért vagyok hívő, mert a faluban mindenki templomba jár, tehát nekem is muszáj bemenni. Nem. És ugyan beszélek Istenről, de senkit nem vagyok hajlandó megtéríteni.

L. I.: Nem térítesz, de a hit neked magabiztosságot, erőt ad.

G. T. G.: Szerintem mindenkinek megvan a maga hite, és most teljesen mindegy, hogy azt miként nevezik. Mert egyszer úgyis ugyanoda fog megérkezni. Ki előbb, ki később, ki így, ki úgy. Az életem egyik fontos pontján arra készültem, hogy elvegyem feleségül a barátnőmet. Az ő családjuk református, a miénk római katolikus. Amikor elmentünk a katolikus templomba, ahova én tartoztam, azt mondták annak idején – ez 1991-ben volt –, hogy ott nem lehet a szertartás, mert a hölgy református. Akkor elmentünk a zalaegerszegi református tiszteleteshez, aki azt mondta, hogy: „Beszélgessünk, Gábor.” Beszélgettünk egy órát, utána azt mondta, hogy rendben van, összeadlak benneteket. És ez nekem annyira meghatározó élmény volt! Nem így kéne ennek lenni? Nem teljesen mindegy, hogy milyen papírom van? Nem az a fontos, hogy milyen ember vagyok? Én így lettem végül református, mert ez beszippantott. Tudom, hogy nem minden római katolikus pap ilyen, de akkor ez nekem nagyon meghatározó élmény volt.

L. I.: Be is párásodott a szemed…

G. T. G.: Igen, mert az az igazán fontos, ha valaki így gondolkozik. És ezeket a történeteket szeretném továbbvinni és továbbadni.

Lutter Imre útravaló idézete Gundel Takács Gábornak:

Jól tudom, ahogy ki-ki önmagát

látja, csak ferde, torzított tükörkép,

olykor nemesebb-ívű, néha görbébb

a valódinál: mindenképp fonák.

Látjátok, ilyen vagyok. Mielőtt még

ajkam kiejtené egyik szavát,

alatta már a másik tűnik át,

sosem az mondhatom, amit szeretnék.

Nem egy tükörben, tükrök szembenálló

során látom magam sokszorozón

örökkétig. S elvarázsolt varázsló,

szemem minél jobban magamba mélyül,

hókusz-pókusz és csinált csoda nélkül,

annál inkább másokká változom.

(Somlyó György: Önarckép)

Tartalom

BÓDI LÁSZLÓNÉ
Ajánlás

LUTTER IMRE
Ha itt lennél velem…

GUNDEL TAKÁCS GÁBOR
„Én vendég szeretek lenni”

TROKÁN PÉTER
„Amíg élek, színpadon leszek”

BLASKÓ PÉTER
„Gyermekként varázslatnak tűnt”

KOLTAI RÓBERT
„Az összes szereplőt el kellett játszanom”

HALÁSZ JUDIT
„Lehet, hogy sok mindent másképp csinálnék”

JOSHI BHARAT
„Sosem játszottam a nagy mágust”

GIANNI ANNONI
„Nem tagadhatom, elég éhes voltam”

LANG GYÖRGYI
„Magyarországon nem divat valakit békén hagyni”

BRÓDY JÁNOS
„Modern Tinódinak érzem magam”

KÁLLOY MOLNÁR PÉTER
„Egy doboz voltam, ami olykor megszólal”

MÜLLER PÉTER SZIÁMI
„Ha az angyal súg…”

SZÖLLŐSI GYÖRGYI
„Petőfi belénk ivódott”

HORVÁTH CHARLIE
„Mindennek tudtunk örülni”

LILY EBERT
„Képesek voltunk élni egymás mellett”

JÁVORI FERENC FEGYA
„Úgy üdvözölt, mint a klezmer királyát”

GUBIK PETRA
„Ugyanazt fogom csinálni, mint gyerekként”

HUZELLA PÉTER
„A színpadon érzem magam a legjobban”

KÉRI LÁSZLÓ
„Nagyon hamar kellett felnőtté válnom”

PÁSZTOR ANNA
„Belemártottak egy energiabödönbe”

FRENREISZ KÁROLY
„Nem mertem elmondani anyánknak a bátyám halálát”

NAGY BANDÓ ANDRÁS
„Számomra játszóház az egész világ”

KIRÁLY VIKTOR
„Én voltam a New York-i gyerek”

SZILY NÓRA
„Hajlamos vagyok a melankóliára”

GERENDÁS PÉTER
„A titkolózás belengte a gyerekkoromat”

MOLNÁR FERENC CARAMEL
„A világomat csak én válthatom meg”

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bebas Neue – SIL Open Font License

Libre Caslon Text – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License