Hannah Nicole Maehrer: Accomplice to the Villain

Copyright © 2025 by Hannah Nicole Maehrer

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hannah Nicole Maehrer: Accomplice to the Villain

Red Tower Books, Entangled Publishing, LLC, 2025

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-6507-81-5 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Elizabeth Turner Stokes

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Kótai Kata, Kiss Regina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

Nagyszüleimnek:

Georgann-nek, Richardnak, aki sajnos már nincs velünk, Rosalie-nek és Jamesnek. Amiért oly nagylelkűen átadtátok a mesék iránti szereteteteket.

Nagyon szeretlek titeket.

És mindannyiótoknak:

íme az én elképzelésem arról, milyen is lenne egy morálisan szürke fantasy-gonosztevő bűntársának lenni.

A Gonosz bűntársa egy sírva nevetős fantasy-románc az erkélyről szórakozásból lehajigált végtagokkal és üstfőzetet megmérgező irodai manókkal. Ezenkívül a történet olyan elemeket tartalmaz, melyek nem minden olvasó számára tolerálhatóak, mint a vér, halál, csatározás, súlyos sérülések, extrém fájdalom, kínzás, családon belüli elidegenedés, vulgáris nyelvezet, szexuális helyzetek, gyermekbántalmazás és állatok ketrecbe zárása. Kérjük azokat az olvasókat, akik érzékenyek az efféle témákra, legyenek óvatosak.

Előszó

Egyszer volt, hol nem volt…

Evie Sage első hónapja A Gonosz alkalmazásában meglehetősen szokatlanul telt, de legalább nem volt katasztrofális mértékben sokkoló. Hol egy kiömlött üstfőzet, hol egy megmérgezett gyakornok. Bár akadt néhány különös… incidens. A legutóbbi például, amikor két órával korábbra kérették be egy olyan megbeszélésre, melyet letudhattak volna egy hollópostán kiküldött kurta üzenettel.

Találj jobb dolgokat, amikre panaszkodhatsz, Evie! Például a kéz, amit egy hete az újrahasznosító konténerben találtál!

Bár ez legalább jó lehetőséggel szolgált, hogy megkérdezze a főnököt, elkélne-e egy pluszkéz a melóhoz. A férfi arcára kiülő őszinte megrökönyödés láttán Evie olyan röhögőgörcsben tört ki, hogy kis híján rosszul lett.

Cseppet aggasztónak találta, hogy ártalmatlan vicce jobban zavarta a főnökét, mint a kidobott pergamenek közé hajított, levágott végtag – Becky gyűlölte, ha bármi belekeveredett az újrahasznosításra szánt pergamenek közé –, de kissé elkalandoztak a gondolatai.

Felsóhajtott, kidörzsölte az álmot a szeméből, és nézte, ahogy a Mészárlak láthatatlan gátja megremeg az ujjai alatt. Figyelmét elterelte a felkelő nap, mely színt csöpögtetett a fekete égboltra. Mintha valaki narancssárga és rózsaszín tintát csurgatott volna egy sötétszürke kárpitra. Elragadó látvány, már ha az lehet bármi is reggel nyolc óra előtt.

Marv, a főkaput őrző Dicstelen kedélyesen odaintegetett neki, mire Evie ragyogó mosollyal válaszolt, és csókot dobott felé, amibe a férfi alaposan bele is pirult.

– Jó reggelt, Ms. Sage! Ki korán kel, aranyat lel? – Az őr máskülönben zabolátlan loboncát vörös bőrsisak fedte, míg Evie oldalra font tincseiből csak néhány kósza fürt hullott az arcába, ahogy a kora reggeli szellő meglegyintette.

A lány hátralépett, amikor a gigantikus faajtó ismerős nyikorgással kitárult előtte. Az előcsarnok párás hidege lehűtötte az arcát, érzékeit eltelítette a parázsló fa és a dohos falak illata.

– Mondjuk inkább úgy, hogy ki korán kel, azt nem rúgja ki a főnök, és őt ismerve, attól tartok, ez szó szerint értendő.

Marv felkuncogott, miközben a lány cipősarkai hangosan végigkopogtak a kőpadlón; a fáklya fénye bevilágította a teret, és melegséget csempészett a csípős, reggeli levegőbe. Halk nyögés hallatszott a tágas, nyitott tér másik végéből, az egyetlen sarokból, mely így is sötétségbe burkolózott.

Evie homlokát ráncolva hadonászott.

– Hahó! Bármiféle ijesztő hangot próbálsz is kiadni, lennél szíves a fáklya fényében csinálni, hogy láthassalak, és rendesen sikíthassak?

– Sage? – A Gonosz reszelős hangjára bizsergés futott végig a lány gerincén. – Nem kellene itt lenned – morogta a férfi.

Sötét alakja megmozdult az árnyékban.

Evie dohogva felvonta a szemöldökét, karba tette a kezét, és a háta mögé söpörte vastag varkocsát.

– Ebben egyetértünk. Most is ágyban lenne a helyem, kedvenc alvós társammal összekucorodva.

Mintha hallotta volna, ahogy A Gonosznak elakad a lélegzete.

– Társ? – Furán sértetten ejtette ki a szót, Evie szinte beleborzongott.

– Igen. – A lány felszegte az állát. – Mr. Muffin a neve.

– Mr. Muffin? – Evie látta, ahogy a férfi árnyéka lassan a fény felé araszol, morcos hangjába zavar vegyül. – Egy Muffin nevű férfival hálsz? Ki a háromlábú hóhér visel ilyen nevetséges nevet?

Evie az ajkába harapott, hogy elfojtsa a mosolyát a férfi nyilvánvaló felháborodása láttán.

– Egy mackó, akit hatéves koromban kaptam.

Ezt hosszú csend követte, majd egyetlen lapos hang.

– Ó…

Evie felhorkant, és közelebb lépett, ahogy A Gonosz is, végre belépve a fáklyák és a felkelő nap csóváinak bűvkörébe. A lány alig egy méterre lecövekelt, és ahogy megpillantotta főnöke arcát, elkerekedett a szeme. Még mielőtt átgondolhatta volna, kicsúsztak a száján a szavak:

– Hű, te aztán… szörnyen festesz.

Az agya pókhálós, értelmes része felnyögött, és elfordult, hogy ne legyen szemtanúja az ezt követő eseményeknek.

A Gonosz máskülönben gondosan ápolt borostája szinte szakállá duzzadt, az inge kitűrve, a haja kócos, a nadrágja pedig érthetetlenül gyűrött volt.

– Csínján a bókokkal, Sage, azt sem tudom, mit kezdjek ennyi dicsérettel.

Aggodalom kúszott a lány gyomra mélyére. Még főnöke szarkasztikus megjegyzései is furcsán hatottak, már-már óvatosnak. Így hát megköszörülte a torkát, és még közelebb merészkedett, hogy jobban szemügyre vehesse a férfit. Lila karikák éktelenkedtek a szeme alatt, állkapcsa megfeszült, a homlokán egy ér lüktetett.

Evie elkomorodva csettintett a nyelvével.

– Valamelyik gyakornok megint jó reggelt merészelt kívánni? Ezerszer megmondtam nekik, hogy a barátságos üdvözlés szigorúan tilos.

A Gonosz egy pillanatra lehunyta a szemét, szája szigorú vonallá préselődött; mintha bármilyen érzelmet elfedhetne, ha elég erősen szorítaná.

– Bármennyire szívesen hibáztatok is másokat a saját baklövéseimért, attól tartok, senki mást nem tehetek felelőssé zilált külsőmért, csakis magamat. – Sötét tekintete végigvágtázott a lány halvány narancssárga ruháján, ökölbe szoruló keze egyértelműen elárulta nemtetszését a színválasztását illetően. – Meg téged. Mert volt képed hozzá, hogy a szemtanúja legyél.

Hirtelen becsapódott mögöttük az ajtó, mire Evie ijedten a mellkasára és vadul kalapáló szívére tette a kezét.

– Igazán nem tűnik igazságosnak, hogy engem hibáztass, amikor te kértél meg rá, hogy ilyen korán bejöjjek.

A férfi arcát szabdaló barázdák továbbmélyültek – ha ez egyáltalán lehetséges volt –, amitől csak még szebb lett…

Már ha ez is lehetséges lett volna.

Idegességében és fáradtságában Evie hamar elvesztette a türelmét, míg azt várta, hogy eljussanak a férfi agyáig a szavai.

– Küldtél egy hollót…

Miután főnöke továbbra is üres tekintettel meredt rá, Evie-ből kibuggyantak a szavak, a szája alig várta, hogy minden gondolatot kiadjon a fejéből, és helyet csináljon az újaknak.

– Hajnali négykor bukkant fel az ablakom alatt, és a frászt hozta rám. Üzenetet hozott, hogy korán reggel sürgős megbeszélést tartunk.

A Gonosz zárt ajka mögül halk hümmögés hallatszott. Ez kisöpörte a lányból korábbi fáradtságának utolsó morzsáját is; akár egy erős üstfőzet, csak még jobb, még melegebb.

– Nem rémlik, hogy bármit is írtam vagy küldtem volna… Az önuralmam nem valami fényes, Sage, és úgy tűnik, a memóriám sem. Biztosan nem voltam még teljesen éber. Kérlek, ne is foglalkozz azzal az üzenettel!

Fémes csörömpölés zaja hallatszott a hátsó udvar felől – valószínűleg a Dicstelen Őrség tagjai gyakorlatoztak halálos fegyvereikkel. Odaillő volt, tekintve hogy Evie épp azt képzelte, megragad valami éleset, és egyenesen a főnöke lábujjába szúrja.

– Hogy ne foglalkozzak vele?! Nem lehetett volna, hogy te nem foglalkozol vele, mielőtt az a nyomorult madár két és fél évet lefarag az életemből?

– Ez egy riasztóan pontos szám – morogta a férfi, formás derekára tett kézzel.

– Nekem is riasztó volt – vetette oda a lány flegmán, az őt bámuló férfit szuggerálva.

– Igyekszem mindig kordában tartani a mágiámat, de azt hiszem, olykor, amikor alszom és ellazul a testem, kényelmetlenül mocorogni kezd, lehetetlenné téve a pihenést.

Egy érzés nyilallt a lány mellkasába, ami nem lehetett más, csakis együttérzés, és tüstént eloszlatta a haragját, akár a napfény az árnyékokat.

– Ó, sajnálattal hallom. Segíthetek valahogy?

A Gonosz állkapcsa elernyedt.

– Segíteni… a halálmágiámmal? Ami elől a legtöbben visítva menekülnének?

Evie ártatlanul pislogott.

– Azt is beiktathatom, miután segítettem, ha attól jobban érzed magad.

A férfi hitetlen arckifejezése könnyen nevetésbe fordulhatott volna, ha Evie egy kicsit tovább forszírozza…

De persze, ahogy az Evie-vel lenni szokott, először beütött a krach.

A Gonosz hirtelen összegörnyedt, és a térdére támaszkodva kapkodott levegő után.

– A pokolba! Lángol a tenyerem, a karom meg… – A bicepszét markolászta.

A lány keze finoman főnöke tenyerére simult, gyengéden közelített, mert tudta, hogy a férfi nincs hozzászokva az ilyesmihez. És ahogy várta is, A Gonosz ádáz döbbenettel reagált. Annyira meghökkent, hogy elrántotta a kezét, mintha tanítványa érintése leforrázta volna.

– Sage, megőrültél? Most veszélyes vagyok.

– Tudom – felelte a lány halkan. – Még nem ittad meg a szokásos reggeli üstfőzetedet.

– Nem vagy vicces – hörögte a férfi.

Evie még közelebb merészkedett, és kissé lejjebb hajolt, hogy egyenesen főnöke arcába nézhessen.

– Ó, egek, azért nem kell sírni. Szerintem meg te vagy annyira szórakoztató, akár egy szikkadt farönk, mégsem látsz állandóan sírva fakadni.

A Gonosz arca megenyhült kissé, ahogy zavartan felnézett rá, majd megrázta a fejét, de immár szelídebben.

– Sage. Hogy a bánatos békába kerültél ide?

Evie karba tette a kezét.

– Gyalog.

– Költői kérdés volt – dörmögte a férfi szinte közönyösen, hangjából már nem sugárzott a korábbi indulat.

– De ezekre a legmókásabb válaszolni.

A férfi felsóhajtott. A legyőzöttség sóhaja volt. Tanítványa már jól ismerte.

– És mégis miért, Sage?

Evie csípőre tette a kezét.

– Mert bosszanthatlak.

A főnökéből kibukó nyögés akár nevetésnek is hangozhatott, ha okosan használta a képzelőerejét. Amikor a férfi végre felegyenesedett, nyugtatólag dörzsölgette az öklét, majd a feszültség maradéka is eltűnt az arcáról, helyére pedig visszatért szokásos, szenvtelen álarca.

Evie nem láthatta a férfi varázserejét – senki sem látta, és valószínűleg soha senki nem is fogja –, de érezte, hogy valami nagyon sötét mozgolódik körülöttük a szobában. Kisebb ugyan, mint pillanatokkal ezelőtt, mégis félnie kellett volna tőle. Ehelyett egészen kellemes volt, már-már… megnyugtató?

– Jobb már, uram?

A Gonosz lassan felé fordította a tekintetét, fekete szemöldöke lefelé görbült.

– Igen, ami azt illeti. Honnan tudtad…

A lány vállat vont, és a főnöke homlokán csillogó verítékre sandított.

– Mindig is úgy találtam, hogy ha elterelik az ember figyelmét, sokkal nehezebb a fájdalomra koncentrálni, és én meglehetősen jó vagyok a figyelemelterelésben.

Előhúzott a zsebéből egy sárga zsebkendőt, bátran előrelépett, majd a férfi karjába kapaszkodva törölgetni kezdte főnöke homlokát. A Gonosz magassága gyakran meghaladta a józan eszét.

Evie emlékeztette magát, hogy legközelebb magasabb sarkú lábbelit kell viselnie.

Csak hogy könnyebben megleckéztethesse. Nem volt más oka.

A férfi fedetlen karján felálltak a szőrszálak, nyilván a helyiségben uralkodó hideg volt rá ilyen hatással, miután elfogyott a szervezetéből az adrenalin.

– K-köszönöm, Sage. – A Gonosz az öklére nyomta az élénk árnyalatú kendőt, mely éles ellentétben állt fekete ruházatával. – Mihamarabb visszaadom. Tisztán, természetesen.

A lány mosolyogva megrázta a fejét.

– Tartsd meg! Amúgy is elkél egy kis szín a ruhatáradba.

A Gonosz bólintott, mintha csak a készletnyilvántartásba vezetne be valamiféle változást.

– Ám legyen!

Halk brekkenés hallatszott a szoba túlsó végéből. Evie szeme követte a hangot, míg megpillantotta Kingsley koronájának és arany szemének villanását. Az irodában töltött rövidke ideje alatt a szívéhez nőttek a béka furcsaságai. Bájos kis táblái kedves kiegészítői voltak a lány munkájának, mely idővel egyre vérmesebbé vált.

Meg véresebbé.

– Jó reggelt, Kingsley! Milyen jóképű vagy ma!

Kijelentését újabb brekegés követte, a főnök pedig bosszúsan forgatta a szemét. Ennyi kedvességet már nem bírt elviselni.

– Inkább úgy néz ki, mint aki rosszban sántikál. Mit csinálsz idelent, Kingsley? Újabb szökési kísérlettel próbálkozol?

– Talán csak aggódott érted – próbálkozott Evie, de a torkán akadt az utolsó szó, amikor a főnöke rámeredt. Óvatosan hátrált pár lépést, közelebb a lépcsőhöz, közelebb Kingsley-hez, aki morcosan firkált a kis táblájára.

– Nem valószínű – jelentette ki a főnök határozottan, aztán megkerülte őt, és két nagy lépéssel a lépcső tetején termett, ami megnyikordult a talpa alatt. Aminek, csodálkozott Evie, nem volt túl sok értelme… Nem lett volna szabad nyikorognia. Hisz a lépcső kőből volt.

– Mi ez? – tűnődött jobbra-balra forogva, a nesz forrása után kutatva. Dőreség volt. Felfelé kellett volna néznie.

– Sage!

Egy szempillantással később előrerántották, akár egy rongybabát, és megdöbbent sikoly hagyta el Evie ajkát, amikor egy óriási csattanás hallatszott a háta mögül. Köhögött a felkavarodó portól, és a tetőn hirtelen fény áramlott be.

– Megsérültél? – kérdezte a főnöke, mély baritonja kirántotta az agyában cikázó gondolatokból. A férfi keze a lány vállán pihent, sötét tekintete pedig az arcát pásztázta. Az első találkozásukat juttatta Evie eszébe az erdőben. Azt hitte, a férfi érintésére belenyilalló áramütés elhalványul majd az idő múlásával… Nem volt ilyen szerencséje.

Csak bólogatni tudott, mielőtt A Gonosz elhúzta a kezét, és a tető romjai felé somfordált, mely kis híján kilapította.

– Hívassak valakit, aki megjavítja, uram? – kérdezte Evie óvatosan, magát is meglepve higgadt hangjával, miközben majd kiugrott a szíve a mellkasából.

– Majdnem agyoncsapott, és te a tető felől érdeklődsz? – hüledezett a férfi némileg felháborodva.

Evie vállat vont.

– Hiszed vagy sem, így sem ez volt a legveszélyesebb napom a munkában.

A Gonosz arca elsötétült, még gyászosabban festett, mint általában. A tetőn éktelenkedő lyukat bámulta, miközben vett néhány mély, nyugtató lélegzetet.

– Még új vagy, Sage. Ne aggódj! Lesz még rá időd.

Evie felnevetett, mire a férfi arca úgy elfacsarodott, akár egy aszott szőlőszem.

– Nos tehát, ööö… Mi is történt a tetővel?

– Öreg már a kastély. Valószínűleg csak elvásott. Biztos megadta magát pár rozsdás csavar. Megnézetem valakivel, és megjavíttatom a lyukat. Ilyesmi nem fordulhat elő újra.

A lány csak hümmögött.

– Kár. A halálközeli élmények igazán hatékony reggeli ébresztők.

– Maradj inkább az üstfőzetnél, Sage! Pontosabban az én üstfőzetemnél. Egész konkrétan legyen az asztalomon húsz perc múlva. De óvatosan járkálj ebben a kuplerájban!

A Gonosz belerúgott a fedél egy lezuhant darabjába, mintha az személyesen sértette volna meg őt, és Evie ezt úgy vette, el lett bocsájtva. Könnyedén átszökdécselt a törmelék felett, és krákogott, ahogy újabb adag port vert fel. Valami apró került a talpa alá, ami csilingelve tovagurult a padlón. Amikor lehajolt, hogy felvegye, kis híján megbotlott egy másikban. A fém megcsillant a kezében. Csavarok voltak. És egyáltalán nem rozsdásak. Sőt, ami azt illeti, teljesen sértetlennek tűntek.

– Mondtam, hogy légy óvatos! – A szavak megállásra késztették, és amikor megfordult, A Gonosz valahogy öregebbnek tűnt. Mintha egy terhet cipelne, amit senkivel sem hajlandó megosztani.

Evie ragyogva mosolygott vissza rá, és igyekezett nem magára venni, amikor a férfi arca grimaszba rándult.

– Szita az agyam.

– Egy nap még nagy bajba fog ez sodorni.

Evie összeráncolta az orrát, majd sarkon pördült, ruhája susogva lobogott a lába körül, azzal elmasírozott a lépcső irányába, hogy szerezzen maguknak egy-egy csésze üstfőzetet. Kingsley mellette ugrándozott, ügyesen egy táblát egyensúlyozva egyik úszóhártyás lábán, melyen ezúttal világosan látszott a szó, melyet korábban közölni akart.

VESZÉLY.

A lány halványan elmosolyodott.

– Ezzel kicsit elkéstél, Kingsley. – Óvatosan megigazította a varangy koronáját, majd folytatta az útját. Aztán pimaszul hátranézett a válla fölött, és elhajította a csavarokat; a főnök elkapta és homlokráncolva vizslatta őket. – Szerintem meg a szita agyam egy napon téged fog nagy bajba sodorni.

Majdnem megint megtorpant, mert neszt hallott. Mintha A Gonosz valamit suttogott volna a háta mögött.

Valamit, ami nagyon hasonlított arra, hogy…

– Már megtörtént.

Első fejezet

Kingsley

Levágott fejek lógtak a mennyezetről, és az egyik… Trystan Maverine-é volt.

Ahogy felébredt, Alexander William Kingsley apró szíve hevesen dobogott nyálkás zöld mellkasában. A picike, aranyozott ágyán lévő párnák hártyás lábujjai alá fúródtak, és fekhelyéről az ágyon alvó férfira pillantott. Kissé megnyugodott, amikor látta, hogy Trystan Maverine mellkasa egyenletes ritmusban jár fel és alá; legjobb barátja orrlyukain halk fortyogás szűrődött ki.

Egy szörnyűséges rémálom. Ennyi az egész.

Alexander azonban inkább nem is foglalkozott vele; beleőszülne, ha átkozott szavanként megpróbálná elmutogatni, mit álmodott. Reggelre járt, a madarak vidáman csiviteltek odakint, ő pedig felébredt…

Újabb nap egy béka testében.

Ez egy egész másik rémálom volt, legalábbis egykor így gondolta. Egy évtized alatt, amit emberi élete gyászolásával töltött, Alexander ráébredt, hogy helyzetének számos hasznos oldala is van.

1. Nem kellett kimerítő elvárásoknak megfelelnie, hogy állandóan gálánsan és lovagiasan viselkedjen (hisz épeszű ember nem várna el ilyesmiket egy békától).

2. Nem kellett felesleges fecsegéssel kitöltenie a csendet. (Ami azt illeti, tapasztalatai alapján a legtöbb esetben egyetlen szó is elég volt.)

3. Elég kicsi volt ahhoz, hogy a kastély bármely zugába beosonjon, hogy szemmel tarthassa a barátait (és nem tudta eléggé hangsúlyozni, milyen gyakran volt szükségük az óvó tekintetére).

4. Az emberek gyakran megfeledkeztek róla, hogy valaha ő is ember volt, ezért gondolkodás nélkül kiadták neki a titkaikat, sőt, érzéseiket is. (Minden nap újabb szórakozással szolgált!)

5. És végül, ami mind közül a legélvezetesebb volt: végignézhette, amint legjobb barátja, A Gonosz – egy férfi, akiről Alexander soha nem feltételezett volna ilyet – megnyitja jeges, lakatra zárt szívét, és őszintén, őrülten beleszeret Evie Sage-be.

Sikoly hallatszott a folyosóról, és Trystan felriadt, ahogy Alexander is nem sokkal ezelőtt.

– Mi a fene? Ki visítozik? – morogta mogorván, és kifejezéstelen ábrázattal Alexander felé fordult.

– Az egyik Sage lány az, ugye?

Két hét telt el azóta, hogy a Vitézi Gárda megtámadta a kastélyt, elrabolták a nőstény guivrét, és hogy Evie édesanyja, Nura visszatért a csillagok közül. Két teljes hét anélkül, hogy Evie és Trystan egy szót is váltottak volna egymással – részben azért, mert a lány látszólag összezavarta barátja mágiáját, másrészt azért, mert meg volt győződve róla, hogy az a két dinka előbb esne egymás torkának, mintsem szembenézzenek kimondatlan érzéseikkel.

Vagy, ahogy Alexander emlegette bizarr némasági fogadalmukat: tömeges kínzás.

Trystan morogva ledobta magáról a takarót, és felvette az új íróasztala székére hajított inget. A tökéletesen időzített mozdulat épp egybeesett a pillanattal, amikor Lyssa Sage robbant be az ajtón kuncogva, de azonnal meg is torpant, amikor észrevette A Gonosz morcos ábrázatát.

– Evie szerint ha ilyen arcot vágsz, úgy fogsz maradni, Lord Trystan – csicseregte a kislány, és kedvesen odaintegetett Alexandernek.

Alexander felemelte úszóhártyás lábát, és visszaintegetett. A kisebbik Sage lány maga volt a napsütés, mint minden gyermek, akit még nem érintettek meg a felnőttkor borzalmai.

És még nem ment el a józan esze.

– Helyes. Én pont így szeretem az arcomat – morogta Trystan, és laza nadrágjába tűrte az ingét.

A kislány eközben az ablak felé masírozott, hogy széthúzza a sötét függönyöket, majd a férfira grimaszolt, ahogy hirtelen beáramlott a kora reggeli napfény.

– Így tetszik? Miért?

– Mert szeretek dühösnek és félelmetesnek tűnni – felelte a férfi, miközben belebújt kopott csizmájába.

Lyssa összepréselte az ajkát, majd kibökte:

– De nem is úgy nézel ki. Hanem úgy, mint akinek sürgősen vécére kell mennie.

Alexander magában kuncogva gyorsan lefirkantott egy szót az egyik táblájára. Amikor barátja először felvetette a táblák ötletét, és az irodát meg a kastély összes szobáját telepakolta a kizárólag az ő számára kikészített kis jelekkel és krétával teli kosarakkal, még lehetetlennek érezte a feladatot. Eleinte felismerhetetlen volt a kézírása, de tíz év gyakorlás után már senkinek sem okozott gondot, hogy megfejtse, mit akar mondani.

Büszkén felemelte a jelet.

PONTOSAN.

– Menten kidobom az összes nyomorult tábládat! – vakkantotta A Gonosz. Persze csak üres fenyegetés volt, mely számtalanszor elhagyta már Trystan száját az évek során, de Alexander tudta, hogy sosem merészelné megtenni.

– Lyssa! – hangzott egy újabb finom hang a folyosóról. – A konyhában vár a reggelid! – Alexander azonnal felismerte: Evie Sage volt az, A Gonosz újonnan előléptetett tanítványa.

De ha nem is ismerte volna fel a hang tulajdonosát, elég lett volna egyetlen pillantást vetnie Trystanre, aki azonnal szoborrá merevedett, és úgy festett, mintha egy újabb szó hallatán ott helyben ripityára törne.

– Te is jössz reggelizni, Lord Trystan? – pislogott fel rá a kislány, majd széles, ártatlan mosolyt villantott Alexanderre.

A Gonosz mereven bámulta az ajtót, mintha szuggerálná, hogy Evie maradjon távol tőle. Ám Alexander elég jól ismerte barátját és a lelkében dúló vihart, hogy tudja, egyúttal arra is vágyik, hogy a lány most azonnal lépjen be rajta. Megfigyelése szerint az elmúlt két hétben ez afféle mazochista rituálévá vált a számára.

Kétségtelen, hogy „A Gonosz” ez idő alatt is lopott pillantásokat vetett a tanítványára, ez nem volt újdonság. Fürkésző tekintetekkel kezdődött, mintha egy laboratóriumi mintát vizslatna, majd durcásan áttért a kíváncsiskodó bámulásra, végül a jelenlegi szakasznál kötött ki: a gyötrődő, kétségbeesett meredésnél. Az elmúlt két hétben egészen új szintre emelte az önmarcangolást. Az árnyékban lopakodott, küszöbökön időzött, és olyan falakhoz nyomta a fülét, melyek túloldalán a lány tartózkodott.

Tulajdonképpen ez sem különbözött annyira a korábbi szokásától…

Leszámítva a sóhajtozást.

– Az irodámban fogyasztom el a reggelimet – vakkantotta a férfi, majd félúton az ajtó felé megtorpant. – A nővéred… eljön érted?

Lyssa szendén rázta a fejét.

– Nem. Épp egy megbízatásból tért vissza.

Trystan arckifejezése nem változott, de a tekintete kiélesedett, és a kislányra szegeződött, bár azonnal meg is lágyult, amikor letérdelt, hogy szemmagasságba kerüljön vele.

– Hogy érted ezt, te kis haramia? Miféle megbízatás?

Lyssa a vállát vonogatva az ajtó felé mutatott, ahonnan az imént Evie hangja hallatszott.

– Nem tudom. Csak annyit mondott, hogy Keeley-vel elmennek a birtokról, és én nem mehetek velük.

Alexander nem lepődött meg Trystan összeszorított állkapcsa és a sötét szemét beárnyékoló aggodalom láttán. A kastély lelepleződött, és egész Rennedawn ki volt plakátolva Evie arcával, bőséges jutalmat ajánlva a lefülelőjének. A Vitézi Gárda elleni egyetlen védvonalukat jelenleg egy tövisliget jelentette, melyet egy feketepiaci kertész ültetett, és eleddig egészen hatékony visszatartó erőnek bizonyult, ám a Mészárlak falain kívül… nagyon is valós volt a fenyegetés.

Mégis, Keeley – A Gonosz őrségének vezetője – kíséretében Evie-t nem fenyegette komoly veszély. A fiatal nő nem véletlenül került a Dicstelen Őrség élére.

Alexander tehát az eszével tudta, hogy nem kell aggódnia. Gyanította, hogy Trystan is tudja ezt, és bár Alexander béka volt, nem pedig gondolatolvasó, ha valaki egy évtized minden pillanatát megfigyeléssel tölti, afféle szakértőjévé válik a témának. Persze ez most aligha számított.

Nem szükségeltetett túl nagy szakértelem ahhoz, hogy Trystan Maverine-re nézve bárki megértse: a lelkében forrongó érzés nem más, mint vegytiszta harag.

Ám barátja ezt nem mutatta ki Lyssa előtt, aki aggódva pislogott fel rá nagy, barna szemével.

– Ha már Evie ennyire elfoglalt, megtartjuk a teadélelőttünket, Lord Trystan?

A Gonosz megkönnyebbülten kifújta a levegőt, bólintott, és ajka sarkában egy kis mosoly játszott.

– Azt hiszem, elhalaszthatom a délutáni lövészgyakorlatot.

Lyssa felsikított, és az ajtó felé nyargalt – remélhetőleg nem sejtette, hogy a gyakorlat célpontjai a gyakornokok lettek volna.

Alexander és Trystan végignézték, ahogy Lyssa Sage sötét fürtjei eltűnnek az ajtó mögött, aztán komor hangulat telepedett az immár üres és örömtelen térre. A Gonosz felsóhajtott, majd a szekrényhez lépett, és kivett belőle valamit, amiről Alexander tudta, hogy nagy jelentőséggel bír barátja számára.

A sálat tartotta a kezében, melyet Evie adott neki sorsdöntő első találkozásuk során. Alexander fájdalmas együttérzéssel nézte, ahogy Trystan az arcához emeli a szövetet, és lehunyja a szemét.

Még egy átkozott varangynak is túl szomorú volt a látvány.

A padlóra szegezte a tekintetét, míg barátja a sorsot gyászolta, melyről Alexander megesküdött, meg fogja akadályozni.

Bárcsak eléggé ember lenne hozzá, hogy megtegye!

Második fejezet

A Gonosz

Trystan Arthur Maverine mindig is igen komolyan vette a kínzást, de az elmúlt két hét még számára is új mélypontot jelentett.

Távolságot tartani Sage-től olyan volt, akár a horrorszíndarab, amit néhány éve egy vándorszínház előadásában látott: véres, szörnyű, és arra kényszerítette, hogy megkérdőjelezze saját képességét a helyes döntések meghozatalára. Az ajtó résnyire nyitva állt, és az érkező alkalmazottak duruzsolásába belesajdult a halántéka. Mégis, képtelen volt rávenni magát, hogy becsukja.

Mert bár tanítványa a tágas iroda másik végében dolgozott – és alaposan ki kellett nyitnia a fülét –, innen is hallotta a dudorászását.

Nem csukhatta be az ajtót… és kockáztathatta, hogy lemarad róla.

Hiába gyötörte legalább annyira, mint amennyire megnyugtatta.

Az iroda zsongása felerősödött, ami azt jelentette, hogy új pletyka járt körbe, és lefogadta, hogy Tatianna fülébe is eljut, mielőtt lemegy a nap. Nem akarta tudni; savanyú hangulata elsöpörte minden figyelmességét. Nem mintha oly sok szorult volna belé, már azelőtt sem, hogy távol tartotta magát Evie-től. Tanítványa úgy hitte, eltávolodásuk a férfi mágiájának védelmében történt, de igazság szerint ez csöppet sem érdekelte. Csak az vezérelte, hogy megőrizze a kettejüket összekötő törékeny szálat, mielőtt azt a végzet kettészakíthatná.

Evie Sage arra teremtetett, hogy a veszted legyen, te pedig az övé.

A végzet teremtményei ritka jószágok voltak, a legtöbb ember szerint csupán mítoszok. Olyan lények, melyek a mágikus földrész létrehozása előtt léteztek, figyeltek, és várták, hogy az istenek varázslattal és színnel fessék meg azt.

A Fortis család erődjében élő teremtmény úgy emlegette eljövendő tragikus sorsukat, mintha az megmásíthatatlan lenne, de Trystan eltökélte, hogy elkerüli a végzetét… és ehhez el kell kerülnie a lányt.

A széke csikorgott a kőpadlón, és olyan erővel vágta hátra, hogy a falnak ütközött. Fa nyikordult a markában, ahogy megragadta az ajtót, de mielőtt becsaphatta volna, elérve a hőn áhított békét, kitárult az iroda főbejáratának ajtaja.

És a látványtól a kezében maradt a kilincs.

Sage bukkant fel a küszöbén, egyik formás, nadrágba bújtatott lábát a másik elé téve, így A Gonosznak nem maradt más választása, mint szélesebbre tárni dolgozószobája ajtaját, és elhagyni biztonságos menedékét, a helyet, ahol egykor a lány asztala állt.

A jégtündérek a szellőzőnyílásokon befújt hűs leheletükkel igyekeztek ellensúlyozni a kinti fullasztó hőséget. A levegő meglegyintette Trystan nyakát is, kissé lehűtve őt, de ez sem számított. Legbelül úgy égett, mintha lángokban állt volna.

A hangos trécselés fojtott motyogássá szelídült, ahogy Evie belépett, és végigvonult a termen, egyenesen főnöke felé. A Gonosz igyekezett egy helyben maradni, annak ellenére, hogy a lány tekintetéből sütött az elszántság, csípője lágyan ringatózott, és tizenhárom és fél nap után most először nézett a férfi szemébe.

Trystan keresztbe fonta a karját, az ajtófélfának dőlt, és közömbösséget színlelve várakozott. Tanítványa kihívó pillantására a sajátjával válaszolt. Csupán akkor ingott meg, amikor észrevette, hogy az alkalmazottak is a lányt figyelik – testhez simuló nadrágját, hátrakulcsolt kezét, lelkét kínzó, kidomborodó mellkasát, vörös ajkának íves vonalát. Ám ekkor az egyik férfi a pénzügyről megállította. Sage udvariasan kikerülte, de az alak nyálát csorgatva lebámult rá, és valamit a tanítványa fülébe súgott, amitől a lány arcára rózsaszín pír költözött.

Csak pillanatnyi kellemetlenség volt, de A Gonosznak éppen elég.

Végre, gondolta elvadultan. Ürügy, hogy elégethessek minden számtankönyvet tíz kilométeres körzetben.

Sage kuncogása törte át Trystan tomboló dühének falát, amikor finoman nekikoccantotta a csípőjét a pénzügyesének. Túl finoman, Trystan véleménye szerint. Nagyobb erőt kellett volna használnia. Vagy egy csákányt.

Később visz egyet a lány irodájába, kék masnival átkötve.

Attól, hogy távolságot tartott tőle, még ajándékozhatott neki fegyvereket… ezzel nem kísértette sem a sorsot, sem a végzetet, sem semmilyen más nyomorult erőt, mely eldöntötte, hogy egymás vesztének okozói lesznek.

Mintha megérezte volna a főnöke fejében tomboló zűrzavart, Sage ismét A Gonoszra emelte világos szemét. A lány jeges tekintetéből ítélve Trystan alaposan begyakorolt szenvtelensége ezúttal sem hagyta cserben. Tanítványa utálta, amikor főnöke ennyire érzelemmentesen viselkedett. Persze nem tudhatta, hogy a férfi semleges tekintete mögött annyi érzés rejtőzik, hogy lassan a fülén fog kifolyni. Szörnyűséges.

Sage megállt egyenesen Trystan előtt, a kelleténél kicsit közelebb, amitől a férfi levegőt is alig kapott.

– Jó reggelt, uram! – Fürtjeit lófarokba fogta, de néhány tincset kiengedett, melyek az arcát keretezték.

Tanítványa két hete nem szólt hozzá, így a három aprócska szó hallatán Trystan fekete szíve a torkában dobogott.

– Jó reggelt, Sage! – A Gonosz nyelt egyet, és magát is meglepte hangja érdessége.

A lány ekkor teketóriázás nélkül átnyújtott neki egy barna cérnával átkötött papírhalmot. Trystan ekkor döbbent rá, miért volt a keze végig a háta mögött; nem azért, hogy őt kínozza. Legalábbis Trystan erre a következtetésre jutott, amikor elszörnyülködve, ugyanakkor kíváncsian lepillantott a lány tenyerére.

– Hidd el, Sage, rendkívül érdekel, miféle iratokat hoztál nekem, de előbb, azt hiszem, ennél égetőbb kérdéssel kell foglalkoznunk.

Az istenek segítsék… A lány a homlokát ráncolva, pisze orrát felhúzva, zavartan pislogott fel rá.

– Mivel?

– A kezeddel – felelte szárazon a férfi. Az idegei kötélen táncoltak, és nem volt alatta biztonsági háló.

Tudnia kell, hogy kiszúrja a szememet.

Sage lenézett, és hirtelen elsápadó orcája volt az egyetlen jele, hogy valami nem stimmelt.

– Mi van vele?

Trystan szemöldöke a homlokáig szaladt.

– Van bármi különös oka? – Az állát dörgölte.

– Minek?

– Hogy csuromvéres.

Harmadik fejezet

Evie

Őszintén szólva, Evie-nek bőven lett volna ideje lemosni a vért a kezéről, mielőtt visszatér a kastélyba.

De az feleannyira sem lett volna szórakoztató, mint két hét után először a főnöke szemébe nézni, miközben az riadtan bámul le rá, és kínos csend telepszik közéjük.

Evie-nek nem volt problémája a kínos helyzetekkel. Már hozzászokott. Ők ketten olyanok voltak, akár az öreg, elfuserált barátok.

– Ó! Hogy erre a vérre gondolsz? – Színpadiasan megvizsgálta a kezét, megforgatta a csuklóját, és minden szögből, jó alaposan végigmérte. Játéka túlzó volt, már-már karikatúraszerű, de nem is az volt a célja, hogy felültesse A Gonoszt.

Hanem hogy kihozza a sodrából.

Így hát Evie vállat vont, és titokban élvezte, ahogy megrándul a férfi szeme. Kisöpört a szeméből egy hajtincset, és kíváncsiságot mímelve félrebillentette a fejét.

– Miért kérdezed?

A rángás totális fejrázásba torkollott, mire a lány majdnem ugrándozni kezdett jókedvében. Ó, hogy mennyire hiányzott már ez neki: érzelmi reakciókat kényszeríteni ki a főnökből, amíg már úgy fest, mint aki menten felrobban.

Ne kínozd a főnököt, Evie!

Hacsak nem találsz rá valami roppant szórakoztató módszert!

– Két lábon járó veszedelem vagy – morogta a férfi.

Evie szerényen elmosolyodott, és bájosan pukedlizett.

– Milyen kedves, hogy észrevetted.

A Gonosz hosszú, mély, nyugtató lélegzetet vett. Idegei utolsó szalmaszálába kapaszkodott, még egy icipici lökés, és összetörik, akár a gally Evie talpa alatt.

Magában elfintorodott. Amit művelt… az tulajdonképpen egészen kegyetlen volt.

Ám Evie fintora hamarosan vigyorrá változott.

Személyiségének efféle bűbájos változása enyhítette a szándékosan okozott bosszúság felett érzett bűntudatát. Legtöbbször véletlenül követett el ilyesmit, és őszintén igyekezett helyrehozni a helyzetet. Most azonban mintha az agyát megrendszabályozó pórázt eloldották volna, és a szája boldogan alkalmazkodott új keletű szabadságához.

Ez a kéthétnyi haladék épp elég nagylelkű volt. A Gonosz pihenője itt és most véget ért, ahogyan a nyugalma is.

A férfi reszelős sóhajjal, világfájdalmas tekintettel és arcába hulló, lenőtt tincsekkel nézett vissza rá.

Hurrá!

– Sage, akadnak sürgetőbb feladataim is, mint megfejteni, kit csonkítottál meg ma reggel. Gyerünk, ki vele!

Ám válasz helyett a lány a férfi zsebéből kikandikáló keszkenő után nyúlt, mely olyan mély bordó árnyalatban játszott, hogy meg sem látszott rajta a vér, amit most ledörzsölt az ujjairól.

Pimaszsága láttán halk moraj futott végig a termen, és Evie a hátán érezte az iroda összes alkalmazottjának tekintetét, hiába próbálták papírok lapozgatásával és fojtott beszélgetésekkel álcázni a hallgatózásukat. A lány Trystanre sandított, arra várva, hogy megdorgálja a nézőseregüket, de a főnököt láthatóan túlságosan lefoglalta, hogy sarokba szorított állatként viselkedjen, aki csak arra vár, hogy rátámadjanak.

– Végeztél? – kérdezte A Gonosz unottan, de szemhéja alig látható rándulása elárulta őt.

– Majdnem. – Evie ismét elmosolyodott, ám ezúttal még szélesebben, a fogait is kivillantva. Aztán látványos mozdulattal letörölte a vér maradékát az ujjairól, gondosan összehajtogatta a zsebkendőt, és visszaejtette a férfi nyitott tenyerébe.

Várt még néhány másodpercet, hátha még jobban kidudorodik a főnöke homlokán lüktető ér. Némán meredtek egymásra.

Küldetés teljesítve.

A lány fölényét kihasználva főnöke könyörületére apellált.

– Elkísértem Keeley-t a keleti nyomornegyedbe – közölte röviden és tömören, mintha egy nárciszokkal és gumicukrokkal teleszórt réten tett kirándulásáról mesélne, nem pedig Rennedawn legveszélyesebb környékéről, ahol a bűnözők lebzseltek.

Beleértve A Gonoszt is.

A férfi szeme nevetségesen elkerekedett, állkapcsát olyan feszesen összezárta, hogy úgy festett, a fogai menten porrá őrlődnek. Örömteli fejlemény.

– És ugyan áruld már el: mi jót kerestél te ott? – A férfi Evie-re meredve közelebb lépett, és a lány aznap először érezte, hogy meginog az önbizalma. Mert két hét után először állt elég közel a férfihoz, hogy érezze a fahéj illatát a bőrén, és láthassa éjfekete szeme mélységeit, mely egyenesen a szívébe hatolt.

– Én… ööö… – Evie-nek elakadt a szava. Amit már önmagában totális katasztrófaként élt meg. Megköszörülte a torkát, és megütögette a mellkasát, mintha egy kis por szorult volna a tüdejébe. – A Rennedawn krónikájában szereplő jóslat után nyomoztunk. A mágia tovább gyengül. Egyre nagyobb szürke foltokról érkeznek jelentések, ahonnan elszivárogtak a színek, mintha az összes varázslat visszahúzódott volna a földbe. – Evie aggódva rágcsálta az ajkát, mire A Gonosz elfordította a tekintetét. – Ha Benedikt előtt be akarjuk teljesíteni a jóslatot, a legkisebb nyom is számít. A Dicstelenek ma reggel kaptak egy fülest egy idősebb úrtól, aki valami folklórról fabulázott. Állítólag a dédapja az előző király tanácsadója volt, és kisfiúként elolvasta a mesék egy részét. – A lány a férfi kezében lévő, összegyűrt papírokra mutatott. – Megtaláltuk, és elég volt némi szempilla-rebegtetés és pár tehetetlen sóhaj, hogy előadjon mindent, amire emlékezett. Ami, bevallom, nem volt túl sok…

Trystan tekintete ismét a tanítványa kezét szennyező vérre villant, ezúttal olyan áthatóan, hogy Evie szinte érezte az érintését a bőrén.

– Erre te megbüntetted?

A lánynak egy pillanatra elakadt a szava, ahogy eszébe jutottak a férfiak a kocsmában és a vállán lévő sebhely bizsergése, mely a combjára erősített tőrre válaszolt.

– Néhány törzsvendég rájött, kik vagyunk, és fel akartak adni minket a jutalomért cserébe.

Főnöke karja megfeszült, emlékeztetve Evie-t, hogy keményített vászoninge alatt ugyanolyan arany tetoválást visel, mint amilyen a lány ujját díszítette. Az egyértelműen jelezte volna neki, ha Evie élete veszélyben forog. Tudnia kellett volna, hogy egy órával ezelőtt megkörnyékezte őket egy csapat férfi. Talán tudta is, csak nem érdekelte…?

Zavart érzelmei bármibe belekapaszkodtak, mely elfedhette a mellkasának közepén tátongó lyukat.

– Leszúrtam az egyiküket – bökte ki végül a lány.

Remek.

A Gonosz szemöldöke az egekbe szökött, és tekintete visszatért tanítványa kezére, miközben halálos nyugalommal kérdezte:

– Csak az egyiket? Mi a helyzet a többiekkel?

Evie a főnöke elé lépett, felnézett rá, és elégedetten figyelte, ahogy a férfi torka liftezni kezd, a keze pedig ökölbe szorul az oldalán.

Még tovább merészkedett, kissé dühítette, hogy a férfi ilyen könnyedén átsiklik első igazán erőszakos cselekedete felett.

– A nyakába döftem a pengémet. Ez nem elég neked?

A Gonosz kemény arccal csak a fejét rázta.

– Akkor nem, ha hozzád ért. Ha bármelyikük hozzád merészelt nyúlni.

A lány szája elnyílt meglepetésében, és csak pislogni bírt.

– Ennyire számít?

A férfi sötét szemében düh villant, de rögvest el is tűnt, majd legyőzött sóhajjal lehunyta a szemét.

– Még szép, hogy számít – mondta óvatosan, mintha e szavak oly súlyosak lennének, hogy könnyedén összetörhetnének valamit.

Evie félrebillentette a fejét, és tenyerét finoman a férfi szíve fölé simította. Akaratlan szikra indult útjára, ahol a bőrük összeért.

– Miért? – suttogta a lány.

A Gonosz nem nyitotta ki a szemét, mégis közelebb hajolt, mint aki nem bír ellenállni a köztük lévő vonzásnak, mintha kín gyötörné. Megremegett a válla, mintha így próbálná lerázni magáról a fájdalmat.

– Azért, Sage…

Ám ebben a pillanatban egy villanás választotta szét őket, a férfi szürke halálmágiája, melyet csak ők ketten láthattak, hullámokban áradt ki belőle, Evie lába körül kavargott, majd szétterjedt a szoba többi részébe is.

– Ne! – sziszegte Trystan. – Gyere vissza! Nem szólítottalak!

De már késő volt.

A fekete mágia elárasztotta a helyiséget, mindent beborított, ami az útjába került. Szürke köd tekeredett Evie bokája köré, felkúszott a csuklójára, és a fürtjei között hömpölygött, hűvös lehelete a lány arcát csiklandozta.

– Sage, menj hátrébb! – üvöltötte Trystan, kezét maga elé tartva, és megfeszülve igyekezett visszanyerni az irányítást.

Megjegyzendő, Evie első reakciója az volt, hogy ellenáll a parancsnak, és a főnöke mellett marad, míg lecsillapodik az ereje, ám rájött, hogy a sors megalázó fintora folytán az egyetlen módja, hogy megnyugtassa a férfit és a mágiáját is, az az… ha távol marad tőle.

A fekete köd erejétől lengedezni kezdett a fejük felett a pókhálós csillár, a falon lógó, A Gonoszt ábrázoló, bekeretezett körözési plakát pedig hangosan zörgött.

– Jól van, jól van. Hátrébb megyek – hadarta a lány, ahogy igyekezett megnyugtatni a mágikus erőt, de kudarcot vallott.

Csúfosan.

A plakát leesett a kampójáról, és hangos csattanással a padlóra zuhant. A keret kettéhasadt, az üvegszilánkok pedig felhasították és átszúrták a pergament, pont A Gonosz lángoló fejénél.

– Mi volt ez? – rikácsolta az egyik gyakornok, miközben a köd tovazúgott, és eloltott pár fáklyát, még nagyobb sötétségbe taszítva a teret. Vádló tekintetek zúdultak a főnökére, aki küzdött, hogy visszanyerje az önuralmát.

– Egy új Nyúlcipő-napi módszer – vágta rá gyorsan Evie. Ha már nem tudta megnyugtatni a férfit, akkor máshogy kellett hasznossá tennie magát.

Például azzal, hogy megszabadul az alkalmazottaktól.

A Gonosz reszelős hangon parancsolta:

– Nyugodjatok meg! Ne essetek pánikba!

– A főnök egy szellemet szabadított az irodára. Az első, akit megszáll, elveszíti… a fejét! – harsogta Evie, majd a szája elé kapta a kezét, mintha valaki máséból jöttek volna a szavak.

Bejelentését pillanatnyi csend követte, ami hamarosan visítozásba csapott át, a dolgozók egymás hegyén-hátán botladoztak a kijárat felé, a tündérek sipítva repkedtek a fejük körül, őket pedig a gyakornokok tömege követte. Amikor az utolsó lélek is elhagyta a termet, a csend szinte fülsiketítő volt.

Trystan leolvashatatlan arckifejezéssel meredt a tanítványára, majd lassan a szoba másik végében álló, elhagyatott szék felé indult. Varázsereje lassan visszatért hozzá, egy kis része még mindig a lány lába körül lebegett, majd egy furcsa hanggal – mely félúton járt a szisszenés és nyikorgás között – elhagyta a lány csizmáját, és visszatáncolt Trystan oldalára. A férfi tekintetéből eltűnt a korábbi keménység, hátradőlt a székében, karját lustán keresztbe fonta, akár egy tétlen uralkodó, aztán felsóhajtott.

A lány összerezzent, felemelte a kezét, és szabadkozni kezdett.

– Nem gondoltam, hogy mind elfutnak.

– Szellemmel fenyegetted őket – dörmögte a férfi az állát dörzsölve. – Mit vártál?

– Nem is fenyegettem meg őket. Csak figyelmeztetés volt – helyesbített Evie a szétcincált plakát mellé lépve, és felvette A Gonosz elfuserált ábrázolásának maradványait, mely egykor annyi örömet okozott neki. – Inkább meséljem el nekik, hogy megvadul a mágiád, valahányszor túl közel kerülsz hozzám? És ha már ilyen jól elcseverészünk, azt is megemlíthetném, hogy lassan egész Rennedawn varázsa befuccsol, mert nem sikerült beteljesítenünk a jóslatot. Ó! Meg azt is, hogy ha nem magunk váltjuk valóra, Benedikt teljhatalmat szerez a királyság felett, jó eséllyel örökre. Biztosan remek beszédtéma lenne üstfőzetszünetben.

A férfi szeme veszélyesen megvillant, és a lány azonnal megbánta a szavait, miután látta, milyen hatással vannak rá. A Gonosz mágiája ismét közelebb ólálkodott hozzá, a lába körül sunnyogott, a bokáján érezte hűvös érintését. Veszélyes varázs volt ez, elvégre ez tette főnökét a nagybetűs Gonosszá, de Evie önkéntelenül is bűbájosnak találta. Sőt, megnyugtatónak. Mintha hazatérne.

– Sage. Azt hiszem, vissza kellene térned az új irodádba. Ha már annyira… – főnöke nyelt egy nagyot – …megvadultam.

Evie szíve ellágyult, a lelke cafatokban hevert, akár a portré az ujjai között.

– Tudod, hogy nem úgy értettem – mondta halkan.

– Menj!

A szó keményen és hűvösen csengett. Nem emlékeztette arra a férfira, akibe beleszeretett, nem maradt belőle semmi, eltűnt a falak mögött, melyeket újra felhúzott maga köré.

Evie lenézett a szórólapra, melyet a reggeli csetepatétól piroskás ujjai között szorongatott, és a mellkasához vonta. Szipogva kihúzta magát, az üldögélő főnöke elé sétált, és lehajolt egyenesen a férfi arca elé.

– Nem.

Az felkapta a fejét, ajka kissé elnyílt, fekete szeme elhomályosult.

– Sage…

– Ms. Sage! Gonosz! – Az egyik új gyakornok rontott be lihegve az ajtón, és vadul hadonászott. – Szörnyűség történt!

A Gonosz azonnal talpra ugrott, és tanítványával egymásra sandítottak, a legrosszabbra készülve.

– Megtaláltuk a szellemet!

Negyedik fejezet

Evie

Azt hittem, nem hiszel a szellemekben – mondta Evie, miközben öles léptekkel haladtak a konyha felé, ahol az állítólagos „szellem” tanyázott.

– Nem is – morogta a főnöke.

– Akkor miért követsz? – A lány gyanakodva lesett a férfi felé. Befordultak egy sarkon, és a nyitott ablakon meleg szellő és a zöldellő fű édes illata áradt feléjük.

– Mert ha véletlenül mégis egy szellem kísértene a konyhámban, nem akarom, hogy te legyél az első élőlény, akit megpillant. Még elijeszted.

Evie morogva vállon bökte. A Gonosz mágiája persze azonnal a lány segítségére sietett: gúzsba kötötte a gazdája lábát, aki fejjel egyenesen a falnak zuhant.

– Sage!

Ám tanítványa ártatlanul vállat vont, megpördült, és háttal sétált be a konyha ajtaján, miközben tágra nyílt szemmel nézett Trystanre.

– Ó, elnézést. Megijesztettelek?

Amikor azonban visszafordult, meglepetésében igaziból is felsikított.

– Egek! Mama! Mit csinálsz itt?

Nura Sage állt előttük, és ujja köré csavart ronggyal, a mosogató fölé borulva nyögdécselt. Edwin egyik óriási kötényét viselte, ami úgy lógott rajta, hogy valóban szellemre hasonlított. Aki a tűzhelyet kísértette… Édesanyja a füle mögé simította rakoncátlan fürtjeit, aranyszínű bőrén izzadság csillogott.

– Hallottam, hogy az irodai szakács mára szabadnapot vett ki, és úgy gondoltam, elkészítem a kedvenc desszertedet. De azt hiszem, túl nagy fába vágtam a fejszémet. Gideon tizenötödik születésnapja óta nem használtam sütőt. – Szégyenlősen elmosolyodott, és A Gonosz felé fordult. – Megégettem magam, és attól tartok, a nyöszörgésem megijesztette néhány alkalmazottadat. El is felejtettem, milyen ügyetlen vagyok a konyhában.

– Ne is törődj vele, Sage úrnő – jegyezte meg a főnöke szárazon. – A kedves lányod mindenhol máshol is az.

Evie felháborodva bámult fel rá.

– Nem én botlottam el a saját varázsomban.

– Ajjaj – susogta Nura. – Nem állt szándékomban bajt okozni. Jobb lenne, ha elmennék?

– Nem! – kiáltotta egyszerre Evie és A Gonosz, és újra egymásra meredtek. Bár Evie mindkettejüket nagyon szerette, ironikus módon csupán két ember volt a világon, akikkel nem szívesen maradt volna egyedül, és mindketten ott álltak előtte. Most legalábbis biztosan nem, amikor túl sok érzés kavargott benne. Meg akarta őrizni nyugodt fölényét, és ez nem ment Trystan mellett, amikor úgy érezte, legszívesebben megfojtaná a férfit.

Ami pedig az édesanyját illeti… nos… Az ő jelenléte kicsit olyan volt, mintha valaki Evie-t fojtogatná.

– Rendben – felelte Nura óvatosan, majd arcán békés kifejezéssel elhátrált a pulttól. A lány előtt álló higgadt asszony egy idegen volt. Evie remélte, hogy pár hét alatt megszokja majd anyja jelenlétét, ahogy Gideonnal történt, de ez egész más volt, mint fivére visszatérése. Persze, fájt, hogy a testvére annyi éven át önszántából maradt távol tőle, de az a história nem így kezdődött. Nem mindig volt választása.

Ezzel szemben Nura Sage-nek lett volna, szóval Evie bármennyire örült is a viszontlátásnak – és hiába tudta, mennyit szenvedett az édesanyja –, mégis neheztelt rá, amiért annyi szenvedésre kárhoztatta őt. És magányra.

Nura a lányára mosolygott, amolyan anyai, nosztalgikus módon. Evie-nek felfordult a gyomra, mégis visszamosolygott, imádkozva, hogy édesanyja ne tudjon különbséget tenni az őszinte és megjátszott mosolya között.

– Akkor talán itt maradhatnál velem, Evie? Ha Trystannek vissza kell mennie dolgozni. Megpróbálhatnánk együtt megmenteni ezt a tésztát.

Nura olyan reménytelinek tűnt, és Evie lelkének minden porcikája azt üvöltötte, hogy adja be a derekát, hogy engedjen, hisz eleget várt már. Az elmúlt tizennégy napban csak olyankor látta Nurát, amikor Gideon is ott volt, vagy azon ritka alkalmakkor, amikor Lyssa beszélgetett édesanyjukkal. Nem arról volt szó, hogy nem volt hálás, amiért végre biztonságban tudhatta Nurát, és amiért végre megtapasztalhatta egy édesanya szeretetét. Inkább arról, hogy nem bízott a nőben.

Azt sem tudta, képes lenne-e rá.

Amikor egy gyermek életének első, meghatározó éveit mások szokásai irányítják, az a gyermek felnőve is megpróbál alkalmazkodni hozzájuk. Édesanyjának például a jobb napjait mindig több rosszabb követte.

– Szeretnék, mama – fogott bele, és kicsit úgy érezte magát, mint egy csapdába esett nyúl. – De dolgozom. Talán máskor. Mondjuk, a hétvégén?

Nura mosolya kissé elhalványult, Evie mintha szomorúságot vélt volna felfedezni a melegbarna szempárban.

– Ó… Hogyne, butaság volt. Nem kellett volna azt feltételeznem…

– Nekem nincs semmi dolgom – vágott a szavába Trystan, várakozóan összekulcsolva a kezét.

A két Sage nő ránézett, magyarázatot várva.

– Te most hetvenkedsz? – Evie félredöntött fejjel figyelte. Vajon a két hét távolság teljesen megfosztotta volna őt a képességétől, hogy olvasson a férfiban? Mi a bánatos békát művelt?

A főnöke azonban felvont szemöldökkel az anyjához fordult.

– Csak azt próbáltam közölni, hogy szívesen segítenék a sütésben, ha szükséged van még egy kézre.

Ó.

Semmi ok az aggodalomra.

A főnöke csak ki akarja facsarni a szívét.

A lány mellkasát elárasztó meleg érzés csak még rosszabb lett, amikor anyja arca felderült, és reményteli gyöngédség költözött a szemébe.

– Ó, Trystan, kedvesem, nem kérhetek tőled ilyesmit. Biztosan sok elintéznivalód van.

A Gonosz feltűrte az ingujját, míg az pontosan a könyökéig ért. Feltárult az alkarja, melyet Evie nem tartott az emberi test legérzékibb részének, mégsem bírta levenni róla a tekintetét, és érezte, hogy elpirul.

– Nincs dolgom – biztosította Trystan a nőt, majd a tésztához ténfergett, és úgy pislogott le rá, mintha az menten felrobbanhatna. – Ha főnök az ember, maga oszthatja be az idejét, anélkül, hogy az alkalmazottak nyavalygását kellene hallgatnia.

– Nem akartam nyavalyogni – morogta Evie.

A Gonosz éles pillantást vetett rá, miközben egy meglehetősen rövid kötényt varázsolt elő a kis szekrényből, és szó nélkül átadta Nurának. A nő rámosolygott, és a szoba sarkában kezdett foglalatoskodni.

– Az „alkalmazott” egyben azt is jelenti, hogy bizonyosfajta hatalommal bírok feletted, Sage – súgta oda a férfi, majd elfordult, hogy megkösse a saját kötényét is. – Ugyanakkor szerintem nem mondhatjuk, hogy alattam lennél.

– Bármennyire szeretné is a főnök, hogy így legyen – vigyorgott Penge, aki pont ekkor bukkant fel Evie háta mögött. Evie morcos arckifejezése láttán a lány vállára vetette izmos karját, zöld ingujja kikandikált rézszínű mellénye alól.

Egy fémkanál szelte át a levegőt, és egyenesen szemen találta az idomárt.

– Áú! – üvöltött fel azonnal eleresztve Evie-t, és borostyán szemében vádló pillantással a fájdalmas pontot dörzsölgette.

– Evie édesanyja is a szobában van, te tökkelütött tuskó! – A Gonosz fenyegetően Gushiken felé lépett.

Az – még mindig a homlokát simogatva – visszabámult rá.

– Nem én vetkőztetem le a szememmel a lányát.

A főnök orrlyukai kitágultak, és mielőtt újabb lépést tehetett volna, Evie a két férfi közé lépett, és kinyújtotta kezét, megállásra késztetve őt.

– Fogadni mernék rá, hogy az anyám sértőbbnek találná a kegyetlen gyilkosságot az ártatlan célozgatásnál.

– Nem kell kegyetlennek lennie – morogta szárazon A Gonosz, majd a tálban várakozó nyers tészta felé fordult. – Bár ez…

Nura ekkor előlépett az árnyékból; zavart mosolya leolvadt az arcáról, amikor megpillantotta a kreálmányát.

– Tudom, hogy reménytelen. Azt hittem, segít, ha hozzáadom azt a fura, rózsaszín lisztet, de láthatóan csak rontott az állagán.

– Elhasználtad a rózsaszín lisztemet?

Lyssa állt a küszöbön, fekete haját két hosszú copfba fonta és vörös szalaggal átkötötte, tágra nyílt szemében el nem hullajtott könnyek csillogtak, ujjait erősen ökölbe szorította.

– Azt a teasüteményeinkre tartogattuk Edwinnel.

Anyjuk láthatóan nem tudott mit kezdeni a kezével, miközben azon törte a fejét, mit mondhatna a lányának, aki visszatérése óta látványosan levegőnek nézte a nőt. Lyssa minden közeledési kísérletét elutasította, és Nura, minden hibája ellenére, egészen jól viselte a dolgot.

Egészen mostanáig.

– Lyssa. – A nő kisebbik lánya felé nyújtotta a kezét, de összerezzent, ahogy az még közelebb húzódott a nővéréhez. – Én… annyira sajnálom. Fogalmam sem volt. Meg tudsz bocsátani?

Lyssa sötét szemöldöke lefelé konyult, és Evie érezte, hogy kis keze megremeg a derekán.

– Nem. Az az enyém volt, és te elrontottad. Mindent elrontasz.

– Lyssa – figyelmeztette Evie óvatosan, és a kislány felé nyúlt, de csak a levegőt markolta, mert húga elhúzódott tőle, és kirohant a szobából.

Hosszúra nyúló csend telepedett a konyhára, senki sem mozdult, amíg egyszer csak Gideon dugta be a fejét az ajtón; homokszőke haját hátrasimította a homlokából.

– Minden rendben idebent? Az imént Lyssába botlottam, és elég zaklatottnak tűnt.

Amikor Evie elég bátorságot gyűjtött, hogy az anyjukra nézzen, már teljes biztossággal tudta, Nura korábbi jó napjának annyi.

És felkészült.

A rosszra.

Ötödik fejezet

Evie

Másnap alig kelt fel a nap, amikor Evie felült az ágyában; a mellkasát szorongatta, olyan kínzó fájdalmat érzett, mintha valaki kiürítette volna, és nem hagyott mást maga után, csak ürességet.

Lyssa csendesen hortyogott mellette, meg se rezzent, amikor Evie felpattant, felöltözött, megmosakodott, majd halkan becsukta maga mögött a széles faajtót. Az utóbbi időben borzalmasan rosszul aludt; többször felébredt éjszaka, míg végül feladta.

A nap első sugarai üdvözölték, amikor odasompolygott az egyik ablakhoz, és karját a párkányra támasztva kinézett a Hikori Rengetegre. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy nem hallotta a közeledő lépteket.

– Jó reggelt, Ms. Sage! – rikkantotta Marv, kis híján elejtve a kezében cipelt, veszélyesen balra billenő ládát.

Evie gyorsan elkapta a láda másik felét, és segített neki letenni a földre.

– Mi a szösz, Marv? Elköltözöl?

A kapuőr zavartan húzgálta a gallérját, és szégyenlősen lenézett a ládára.

– Nem, csak leviszem az adományokat a bejárathoz, hogy elszállíthassák őket. Rengeteg kincs a nálam kevésbé szerencséseknek! A kishúga ötlete volt.

A doboz tele volt emlékekkel – egy csinos nő portréja, egy virág alakú papírnehezék, egy köteg ceruza, egy kis szerszámosláda, és még néhány apróság.

Evie lehajolt, és felkapott néhány új pennát, melyekkel a jelentéseket írta.

– Miért nem viszed be a folyosó végén lévő raktárba? Ott rengeteg a hely, és nem kell olyan messzire cipelned.

Marv elpirult, és az ujjait piszkálta.

– Ez igazán nagylelkű, Ms. Sage. Köszönöm.

A lány megpaskolta az őr arcát, majd lehajolt a dobozért, de túlbecsülte saját erejét. Amikor az visszazuttyant a padlóra, kigurult a szerszámosládika, a fedele pedig megrepedt a kövön. Kihullott belőle egy kis kalapács, egy még kisebb csavarhúzó és néhány fényes, új csavar.

Marv letérdelt, és nyugodtan visszapakolt mindent a ládába.

– Ó, jaj, most aztán jó nagy rendetlenséget csináltam! Elnézést, Ms. Sage.

Evie ismerősnek találta a csavarokat, de nem tudta pontosan, honnan…

Amikor is meghallotta a nyikorgó hangot a feje felett.

– Ms. Sage! Vigyázzon! – kiáltotta Marv, és a földre rántotta Evie-t, épp csak elkerülve a lezuhanó szellőzőfedelet, majd a lány fölé hajolt, hogy a testével védje őt. A fém olyan hangosan csörömpölt a kőpadlón, hogy kitárult az előttük lévő ajtó.

Trystan szobájának ajtaja.

– Mi a hólyagos himlő volt ez? – harsogta a félmeztelen, kócos Trystan, de szoborrá dermedt, amikor megpillantotta Evie-t és a fölé boruló férfit. – Marv.

Az idegesnek tűnt, szinte ijedtnek.

– Igen, uram?

– Szállj le róla, ha kérhetném! – Mire az őr felkászálódott Evie-ről, főnöke máris mellette termett, és felsegítette.

– Ne légy goromba vele! – korholta a lány. – Épp most mentett meg a kilapulástól.

Marv homlokát ráncolva a csavarokat fürkészte, valószínűleg ő is arra jutott, amire Evie.

– Hé! Ezek a csavarok… Valaki meglazította a szellőzőt? De miért?

– Hogy szándékosan kivasaljon engem? – találgatott Evie, ahogy eszébe jutott a zuhanó mennyezet és a titokzatos módon meglazult, tökéletesen ép csavarok.

– Vagy engem – morogta a főnöke ugyanarra a következtetésre jutva. – Marv! Kinek a szerszámai ezek?

Az őr búslakodva lesütötte a szemét.

– Nem emlékszem. Azért vittem a ládát az irodába, hogy mindenki beletehesse a kidobásra szánt tárgyakat. Egész éjjel ott állt, uram. Óvatosabbnak kellett volna lennem… Összetereljem az alkalmazottakat kihallgatásra? Vagy talán vallasson ki engem – ajánlkozott Marv készségesen.

– Nem szükséges. Magam oldom meg a rejtélyt – jelentette ki Trystan, és a hangja hallatán a szőr is felállt Evie karján.

– Segíthetnék – vállalkozott a lány.

A Gonosz szorosan lehunyta a szemét, kifújta a levegőt, majd visszatért a kvártélyába, útközben azt morogva:

– Nem, nem tudsz.

Hatodik fejezet

Evie

Csak időre van szüksége, mama – biztosította Evie az édesanyját, miközben Nura fel-alá téblábolt lánya új irodájában. Az egykor világos, sarki alkóvból mára egy nyitott és vidám kis helyiség vált. Fehér íróasztalát, melyre Trystan egyszer egy holttestet dobott, az ablakhoz tolták, hogy a napsugarak kellemesen melengessék a bőrét munka közben. Minden áldott reggel egy csokor fehér rózsa jelent meg rajta, valamint egy új doboz vaníliás cukorka – az előbbi Marvtól, az utóbbi Edwintől. Evie imádta az efféle apró figyelmességeket, melyek túlszárnyalták a leglátványosabb gesztusokat is. Azt jelentették, hogy valaki a leghétköznapibb pillanatokban is gondolt rá, és igyekezett szebbé tenni a napját. Varázslatos légkört teremtett, mely elfedte a keserűség érzését, amiért a sarokba állították, akár egy rosszcsont gyereket.

Apró, kék-fehér pillangókkal díszítette ki az ablakokat, melyeket Lyssa készített Evie „száműzetésének” napján. Kishúga így akarta elérni, hogy Evie és főnöke elhidegülése kívánatos változásnak tűnjön. Csakhogy Evie attól tartott, az egyetlen változás az lett, hogy egyszeriben riasztó módon rühellni kezdte a pillangókat.

Nura a másik ablaknak támaszkodott, és finoman végigsimította a színes ólomüveget.

– Tudom. Biztosan rettentő ijesztő számára ez az egész. Csak azt szeretném, ha ebben a tekintetben inkább rád hasonlítana. – Hangjából büszkeség sugárzott, ahogy lánya felé lépdelt. Átnyúlt az asztal fölött, két kezébe vette az arcát, és olyan hálával nézett le rá, amit Evie nem érdemelt meg. – Te azonnal elfogadtál. – Egy könnycsepp gördült le a nő arcán. – Az én édes kislányom, és az ő édes mosolya.

Egy romlott világot is képes lennél helyrehozni egyetlen mosolyoddal.

Az Evie szemét szúró könnyek nem az öröm könnyei voltak, mert anyja réges-régen elsuttogott szavai… többé már nem érződtek bóknak.

Mégis mosolygott.

Biztos, ami biztos.

– Lyssának mostanában rengeteg változással kell megbirkóznia. Nem hibáztathatom, amiért egy újabbal már nem képes. Különösen egy ennyire zavaros helyzettel. – Evie meredten bámulta az asztalát, elfordította a tekintetét édesanyja kezéről, inkább a naplójára és az előző reggel papírra vetett feljegyzésére összpontosított, az aggastyán töredezett emlékeire, amit a tavernában firkantott le. A Rennedawn krónikájában szereplő jóslat részletei.

Kulcsok, ablakok, meg valami egy ajtóról és egy pacáról?

Persze azt hozzá kell tenni, hogy a férfit láncra verte a tulajdonos, amiért közterületen italozott… és meg akart szökni…

Kulcsok, ablakok, ajtó, paca.

Látványos sóhajjal az aranyozott jegyzetfüzet lapjaira hajtotta a homlokát.

– Miért lenne zavaros? – tűnődött Nura fátyolos hangon.

Evie lassan felemelte a fejét, és a szemöldökét ráncolta.

– Tessék?

– Szerinted miért zavarta össze annyira Lyssát a hazatérésem? – Édesanyja előrehajolt, mintha nagyon is tudná a választ, csak arra várna, hogy a lánya szájából hallja azt.

– Nos… – Kérlek, ne kényszeríts erre! Ne kényszeríts, hogy erős legyek! Rászolgáltam, hogy ne csináljak mást, csak bebújjak a takaróm alá, és sírjak.

Édesanyja életben volt. Tudta, hogy hálásnak kellene lennie, el kellene fogadnia, hogy a múlt minden fájdalma és haragja nem számít többé. Az eszével tudta, ám a szíve olyan erővel facsarodott el, hogy a hányinger kerülgette.

Nura elkomorult.

– Evangelina, nem vagyok üvegből. Mióta visszatértem, szunnyad a mágiám, és a fejem is tiszta. Megbirkózom az igazsággal.

Az Evie vállán lévő sebhely lüktetni kezdett, áramütés száguldott végig a gerincén, egyenesen a combjára szíjazott tőrig, és belülről marta.

– Nem te nevelted fel! – A szavak szinte kirobbantak belőle, akár a bensőjét marcangoló lángok.

Nura összerezzent, és hátrált egy lépést.

– Tisztában vagyok vele…

Evie felsóhajtott, és felkászálódott a székéből.

– Nem akarok kegyetlen lenni. Azt mondtad, elviseled az igazságot, és az igazság az, hogy Lyssa számára nem vagy több egy idegennél.

És számomra sem.

De ezt már nem tette hozzá hangosan, mert az aznapi teendőinek listáján nem szerepelt édesanyja vérig sértése, és ha azzal, hogy elfogadja a nőt, aki egykor elhagyta őket, enyhítheti valamicskét kishúga fájdalmát, hát megteszi. Hamis mosoly ide vagy oda.

– Majd megismer, és minden rendben lesz. Ne aggódj, mama!

Anyja keze után nyúlt, Nura pedig visszamosolygott.

– Talán igazad van. Én… Ó, hasibsi! – A nő szeme megakadt a lánya asztalán nyitva heverő naplón. Felvette, és a lapokat szennyező foltokra mutatott. Vérfoltok. A késelésből. Hoppá. – Mi a csuda történt itt?

– Ó, az, csak egy kisebb gubancba keveredtem a minap egy… kiküldetésen. És hát akadt egy kisebb összetűzés. A naplóm lett az egyik áldozat. – Igyekezett kellőképpen bűnbánónak hangozni, és nem büszkének, ahogyan valóban érezte magát. Anyja valószínűleg nem helyeselné a munkáját. Ugyanakkor tisztában volt vele, hogy anyja sem él burokban. Amíg a csillagok között élt, Nura minden gyermekét szemmel tartotta odafentről.

A nő elszontyolodott.

– Ha hamarabb visszatérek, nem kényszerültél volna efféle borzalmas tettekre.

Evie becsukta a naplóját, és védelmezőleg a hóna alá csapta.

– Ami azt illeti, nem kellett kényszeríteni. – Kihúzta magát. – Mint kiderült, illik hozzám ez a munka, és nagyon is jó vagyok benne.

Anyja szemébe kísérteties tekintet költözött, és Evie nem mert rákérdezni, mit jelenthet.

Ekkor kopogtattak, és Evie megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor Tatianna dugta be a fejét az ajtón. Rózsaszínre pingált ajkán mosoly táncolt.

– Hívattál, Evie, kedvesem? Az üzenet szerint sürgős. Jó reggelt, Sage úrnő!

Az. Sürgős. Úgymint „ments meg attól, hogy kettesben maradjak az anyámmal”.

– Jó reggelt, drágám! – Nura is mosolygott, majd hátrált egy lépést; fehér szoknyája a padlót súrolta. – Akkor azt hiszem, magatokra is hagylak benneteket. Megyek, és megkeresem Gideont.

– Szükségtelen. – A fia lépett be az ajtón, és széttárta a karját, mintha helyi látványosság lenne. – Megérkeztem. – Evie mellé lépett, és a fülébe súgta: – Kijelölt villámhárítóként állok szolgálatodra.

A lány könyöke fivére oldalába fúródott.

– Nincs szükségem villámhárítóra – sziszegte.

– Ezért festesz úgy, mint aki a legközelebbi menekülőutat keresi? Az ablakot nem ajánlom, a gyakornokoknak sem szokott beválni.

Evie újra hasba könyökölte.

A fivére felmordult, de becsületére legyen mondva, egy pillanatra sem ingott meg a mosolya.

Keletkezésének szerencsétlen körülményei ellenére Evie új irodája egyfajta menedékké vált a számára. Valahányszor túl sokat ábrándozott a főnökéről, vagy különösen alkalmatlannak érezte magát, visszavonult a kis kuckóba. Tehát a napja nagy részét itt töltötte.

Ekkor Clare esett be az ajtaján Tatiannát mustrálgatva, akit a közömbös ábrázatú Kingsley követett, végül, mert a kis helyiség még nem volt elég zsúfolt, a főnök is bedugta a fejét, de olyan óvatosan, hogy Evie alig bírta visszafojtani a nevetését.

– Mit kerestek itt? – kérdezte a férfi nyersen, kerülve a lány tekintetét. – Tatianna, rá kellene nézned Bradley-re a pénzügyről.

Tati duzzogva karba tette a kezét.

– Miért?

– Leesett a lépcsőn.

A vajákos tátott szájjal bámult, és a háta mögé dobta hajfonatát.

– Mégis hogyan?

– Lelöktem.

Evie a markába vihogott, és incselkedő szemrehányással pislogott a főnökére. A férfiba szorult annyi tisztesség, hogy kissé bűnbánó ábrázattal nézzen vissza rá, meg annyi ész, hogy tanítványára villantsa a gödröcskéjét, ahogy halk kuncogás hagyta el a száját.

Egy hosszú pillanatra összefonódott a tekintetük.

Aztán Kingsley pattant fel A Gonosz vállára, és lassan felemelte a tábláját, amin az állt: ELPIRULT.

A főnök arcát valóban rózsaszín pír borította, és Evie érezte, ahogy melegség költözik a gyomrába, aminek nem lett volna szabad megtörténnie. Úgy volt, hogy dühös a férfira! Azt tervezte, hogy jó sokáig kínozza!

Bár az arcára kiülő rémületből ítélve A Gonosz is épp elég gyötrelmesnek találta a pirulását.

Evie sikerei valamiképp mindig szerencsés balesetek voltak.

Édesanyja úgy figyelte a jelenetet, amit leginkább rosszalló szórakozottságnak lehetne nevezni, és amikor Trystan kiszúrta a nőt a sarokban, az arcát színező vörös csak még tovább mélyült.

– Pontosabban… Bradley véletlenül… a kezem végénél volt… amikor kinyújtottam – javította ki magát.

Clare ajka vigyorra húzódott, láthatóan élvezte bátyja kínlódását, amit Evie tökéletesen meg tudott érteni.

– Mintha úgy láttam volna, hogy előtte megütötted…

– Te miért vagy még mindig itt? – morogta Trystan.

Clare a sarkán ringatózva a falnak dőlt, és elégedett mosolyt villantott a fivérére.

– Tatiannával épp egy bájitalt kotyvasztottunk, hogy megnyugtassuk a guivrét, amikor megkapta Evie üzenetét, és nem szeretem, ha mellőznek.

– Mily sajnálatos. Hisz annyira élvezem, amikor mellőzhetlek.

– A guivre még mindig tipródik? – kérdezte Evie, bár tudta, ezzel még csak meg sem közelíti azt a szenvedést, amelyet az állat nap mint nap átél, amióta elválasztották a párjától és születendő utódjától.

Clare jókedve gyorsan bűntudattá változott.

– Penge belecsempészett némi nyugtató elixírt az ételébe, de mivel alig eszik, nehéz rávenni, hogy eleget bevegyen belőle. Szegény pára vagy vergődik, vagy vonaglik, vagy a sarokban elbújva nyöszörög.

– Elhiszem, hogy nincs étvágya, amikor távol kell lennie a szeretteitől – jegyezte meg a vajákos, sötét szemét Clare-re szegezve. A két nő egymásra nézett, majd elkapták a tekintetüket. Evie el is határozta, hogy később utánajár a dolognak. A kapcsolatuk természete nem tartozott rá, de szüksége volt valami figyelemelterelésre saját katasztrofális szerelmi élete – vagy annak hiánya – helyett.

A szobára komor hangulat ereszkedett; Kingsley mintha megérezte volna, felugrott az asztalra, és feltartotta a tábláját.

IGAZ.

Majd még egyet:

SZERELEK.

Tatianna arca eltorzult.

– Azt akarja közölni, hogy szerelnie kell valamit?

Gideon lehajolt, hogy közelebbről is szemügyre vegye a feliratokat.

– Szerintem csak elírta a „szerelem” szót.

– Az lehetetlen – csattant fel A Gonosz. – Kingsley nem szokott hibázni.

– Hááát. – Evie csettintett az ujjával, és úgy tett, mintha látványosan eltűnődne. – Brekítség?

Trystan rámeredt.

– Mit segítsek?

– Ó te jószagú… – A lány a tenyerébe nyögött. – Brekítség! Többször is láttam már, hogy rosszul írta a segítség szót.

A férfi rezzenéstelen arccal pislogott.

– Vagy úgy. Az nem számít.

A Sors biztosan jól szórakozott rajta, mert Evie terve, hogy kínzással kényszerítse térdre A Gonoszt, hamar a visszájára fordult.

– Hogyhogy nem számít?

– Ez a kettőnk közös kis tréfája.

A férfi éppoly flegmán beszélt, mint máskor, Evie figyelmét mégsem kerülte el ajka rándulása, vagy az elégedett tekintete, ahogy a tanítványa nyakán felkúszó pírra nézett.

– Te most szórakozol velem?

– Sage, azt sem tudom, azt hogyan kell.

Evie a háta mögé kulcsolta a kezét, és az ügyfélszolgálatosok legémelyítőbb mosolyával fordult a főnöke felé.

– Kölcsönadhatom az egyik könyvemet. Talán abból nyerhetsz némi ihletet.

– Inkább úgy teszek, mintha egy sportkézikönyvről trécselnétek, hogy ne hányjam ki a reggelimet – dünnyögte Gideon a kezével kalimpálva, mintha egy láthatatlan ablakot mosna. – Anyám, mit szólnál egy sétához a kertben? Esetleg belevessük magunkat a tövisligetbe?

Nura látványosan kimaradt a beszélgetésből, szemébe az a távoli tekintet költözött, melytől Evie egész gyermekkorában rettegett, ám ahelyett, hogy tett volna ellene valamit, a végtagjai lefagytak, és földbe gyökerezett a lába.

– Csodásan hangzik – felelte a nő révedezve. – Esetleg Lyssa is csatlakozhatna hozzánk…

Gideon gyerekként sem volt olyan, mint Evie, sosem ugrott azonnal, hogy mindenkinek a kedvére tegyen, de mindig ő volt a jókedv forrása, amerre csak járt, egy tiszta lélek, és azok, akik a fényben éltek, általában kerültek mindent, ami a sötétben bujkált.

– Talán – mondta a fiú, bár könnyedsége egy pillanatra megingott. – Miért nem kérdezzük meg?

Miután elhagyták a szobát, Tatianna érdeklődve fürkészte Kingsley táblácskáit. Felvette az egyiket, és vizsgálgatni kezdte. A varangy Clare felé szökdécselt, aki baráti szeretettel nézett le rá.

A Gonosz Evie füléhez hajolt, és füstös, mély hangján búgta:

– Nincs szükségem a könyveidre. – Sötét tekintete simogató volt, mintha ujjaival az orcáját cirógatná. – Így is megvan. – Úgy hangzott, mint egy titok és egy keserű vallomás egyben.

Mi a hólyagos himlő?

– Mi van meg?

Főnöke szeme a lány arcán időzött, majd vörös ajkára tévedt.

– Az ihlet.

Miért hangzik ez a látszólag hétköznapi szó hirtelen ennyire mocskosnak?

Valószínűleg azért, mert közben úgy bámul rád, mintha le akarná olvasztani a fűződet. És átkozottul szánalmas, de működik…

– Ms. Sage! – Marv rontott be az iroda ajtaján, megzavarva a törékeny pillanatot.

Evie igyekezett megőrizni elbűvölő modorát, bár mintha gőz készült volna kilövellni a füléből.

– Csak nem megint egy szellem, Marv? – Érezte, ahogy megrándul a szemhéja.

– Annál is rosszabb!

Tatianna homlokát ráncolva lesimította rózsaszín szoknyáját.

– Fúj. Egy gúl?

– Nem, Ms. Tatianna. – Az őr mélyet lélegzett. – Benedikt király!

Erre mindannyian felkapták a fejüket, még Kingsley is, bár különös zavar sugárzott róla, és Evie eldöntötte, később még utánajár a dolognak.

– Mi van vele, Marv? – kérdezte A Gonosz.

A férfi elsápadt.

– A kastély ajtaján kopogtat.

Hetedik fejezet

A Gonosz

A„kopogtat” enyhe kifejezés volt.

A király és Vitézi Gárdája felállított egy katapultot a tövisliget túlfelére, és onnan bombázták hatalmas kövekkel a Mészárlak főbejáratát. Trystannek is volt katapultja, és ha újabb sikolyt hall, akkor a pénzügyi osztály többi tagját is elkezdi kilövöldözni.

Lehet, hogy amúgy is megteszi, csak szórakozásból.

Újabb kő repült feléjük, majd még egy.

– Kilövés! – rikkantotta Trystan a karját lendítve, miközben két Dicstelenje megrántotta a kart, útjára engedve a kedvenc fegyverébe töltött lövedékeket. Robbanó tökök voltak, ugyanazzal a kertészeti fekete mágiával átitatva, mely a hátborzongató tövisligetet is létrehozta. Ártalmatlanok, amíg fel nem pöccintik a tök szárát, amikor is meglehetősen hatékony bombává avanzsálnak.

A tökök a feléjük záporozó kövekbe csapódtak, tűzijátékhoz hasonló vörös-sárga szikrákkal teleszórva az eget.

– Keeley! – üvöltötte A Gonosz, és kirontott az iroda hátsó kijáratán át a kastély udvarára néző mellvédre. Őrségének vezetője épp az elébük táruló látványt kémlelte. – Lőj ki még tízet!

– Már csak három maradt!

Trystan megpördült.

– Az lehetetlen! Nemrég érkezett egy tíz hordóból álló szállítmány. Mi történt a többivel?

Keeley felemelte egyik kezét – a másikban egy felrobbantásra váró tököt tartott –, de egy pillanatra sem vette le a tekintetét a támadóikról.

– Nem tudom! Lementem értük, de eltűntek.

Trystan csalódottan rázta a fejét, amiért nem volt ideje utánajárni a dolognak.

– Hány lovag jött? – A mellvédről kilesve a szeméhez emelte a látcsövét. A király a lova hátán ült, szőrmepalástja elegáns hullámokban vette körül, koronája olyan fényesen ragyogott a napsütésben, hogy Trystannek hunyorognia kellett. És mindössze… hat Vitézi Gárdistát látott? – A többiek a fák mögött rejtőznek?

Keeley megrázta a fejét, vaskos varkocsa vele együtt mozgott.

– Nem, uram. Kiküldtük a hollókat, sőt, néhány tündért is. Ez a teljes osztag.

– Biztosan csapda – csendült mellette Sage hangja, a frászt hozva A Gonoszra. Dühösen lebámult a sötét fürtökre. – Mi van? – kérdezte a lány, és úgy húzgálta az orrát, amitől a férfi ostoba szíve bukfencet vetett.

– Megmondtam, hogy maradj veszteg, kis tornádó – zsörtölődött Trystan, bár természetesen nem lepte meg, hogy Sage nem engedelmeskedett a parancsának.

A lány áthajolt a mellvéd korlátja felett, és eltakarta a szemét a napsugarak elől.

– A Gonosz tanítványa vagyok. Ha ki akarom tanulni a mesterséget, meg kell figyeljelek akció közben, te Gonosz Nagyúr. – Észszerű gondolat volt, ami bosszantotta Trystant.

Ugyanakkor fura módon melegséggel töltötte el. És ez… még jobban felingerelte.

Újabb kő süvített feléjük, mire Trystan két kezével megragadta Sage-et, és elrántotta őt a korláttól. Az egész Mészárlak megremegett a becsapódástól. A lány visított, míg végre újra szilárd talajt érzett a talpa alatt.

– Gonosz! Felkeltettük végre a figyelmedet? – Benedikt hangja egy mágikus hangszóróból dübörgött a távolból. – Vagy folytassuk?

A hólyagos himlőbe!

– Sage, szükségem van a… – De máris a kezében volt saját mágikus hangszórója, és a lány önelégült vigyora láttán legszívesebben addig csókolta volna, amíg el nem ájul. Vagy minél messzebbre menekült volna előle. Köhintett, és félrenézett. – Köszönöm.