Christopher Buehlman: The Daughters’ War

Copyright © 2024 by Christopher Buehlman

Hungarian translation © Sárpátki Ádám, 2024

A 42. fejezet kivételével a versrészleteket fordította: Rigó József Karsa

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Buehlman: The Daughters’ War

A Tor Book, MacMillan Publishing Group, LLC, New York, 2024

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 360 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Marie Bergeron

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Elizabethnek,

a legzsiványabb keresztlányomnak, harr

ELSŐ KÖNYV

Espalle

1

Goblint és hajóroncsot is ugyanazon a napon láttam először.

Épp úton voltam egy hajón, háborúba tartottam.

Úton voltam, hogy beleszeressek a halálba és egy királynéba.

Úton voltam, hogy elveszítsem az összes barátomat és két fivéremet.

Láttam, ahogy egy bálvány árulása után a vér és a tűz martaléka lesz egy pompás város.

Később megparancsolták, hogy egy magas kőhídon adjam az életemet, ám ebben kudarcot vallottam.

Őfelsége Corvidlovagjainak Első Lanzájában senki más nem vallott kudarcot.

Ez nem vidám, hanem igaz történet.

Sem hazugságokra, sem hazugokra nincs időm.

A hajót, amelyen utaztam, az Esőkirálynő Gyilokjának nevezték, és egy csapatszállító volt, tele goblinhússal, vagyis hozzám hasonló újoncokkal. Viharok alatt szivárgott és ide-oda billegett, és olyan szag uralta, amitől az ember akaratlanul is felhúzta az orrát. Én ezt igyekeztem elkerülni, mert mindenki gőgösnek tűnt tőle, és az apám első feleségére, Imeldára emlékeztetett, aki nem az édesanyám.

Errefelé csata dúlt korábban.

Vadul háborgott a tenger, árbócok, gerendák és vitorlavásznak úsztak rajta. Itt-ott gyújtózselé égett a hullámok alatt, mintha kis napok igyekeztek volna ragyogni a mélyben. Néhol egy-egy férfi vagy nő, egy kisebb csoport, itt-ott néhány goblin teste lebegett.

Mint mindenki, már én is láttam halott goblint. Nem rothadnak el, csak összetöpörödnek, összeaszalódnak és megkeményednek. A legyek a közelükbe se akarnak menni, és csak a nagyon éhes madarak csipegetnének belőlük. A cápák persze felfalják őket, de azok egy faevezőt is képesek felfalni; ezt a saját szememmel láttam. Mivel nem bomlanak le, az elmúlt két háborúból mindenki hazacipelt egy csomó halott goblint. Szerették kiállítani őket a cirkuszokban. A kiképzésem során rengeteg ilyet használtunk, főleg, hogy megtanítsuk a harci corvidokat arra, hogy gyűlöljék őket.

És borzasztóan gyűlölik őket.

Ezen a napon először azonban élő példányt láttam.

Egy süllyedő roncsszigetbe csimpaszkodott.

A goblinokról egy dolgot elmondhatok: egyébként is ocsmányak. Úgy néznek ki, mintha le akarnák rágni a húst a combodról, mert ez így is van. A ségeken gyakran nem könnyű átlátni – sokan a szép arcunk mögé rejtjük kegyetlen természetünket, vagy ha a húsunk torz, kedvességünk észrevétlen marad.

A goblinok őszinte gyilkosok.

És kurva rondák.

Úgy tűnt, ez nagyjából négy láb magas lehet, ami köztük nagyobbnak számít; tengerész volt, úgyhogy egyszerű kenderből szőtt zekét viselt, meg nadrágot, amelyhez az embertenyészetekből nyerték a séggyapjat, avagy az emberi hajat. Akkoriban nem tudtam, ezek mit jelentenek. A lény kemény húsa rózsaszín és szürke árnyalatú volt, ám túlságosan is messze úszott, hogy lássam a fogait, habár tudtam, hogy azok háromszögűek és borotvaélesek; ahogy héjas nyelvét sem láttam. Tagolt nyelvük segítségével adják ki zizegő és csikorgó hangjaikat, amelyek számukra a mássalhangzók szerepét töltik be.

Ez a harapós csúnyán megsérült, és csapdába is esett: nagyobb karja egy hajó törzsének két része közé szorult. És nem volt egyedül. Egy ség asszony ugyanabba a roncsba kapaszkodott, ami lassan cafatokra darálta a harapós karját. A haját tengerészfonatban viselte, bőrnadrágja a flotta divatja szerint kibuggyosodott a combjánál, és akkor vált láthatóvá előttünk, amikor a roncs lassan megfordult. Ő is megsérült, az egyik oldalán vöröslött a leningje, de nem törődött a sebével.

A goblinnal annál inkább.

– Segítsen neki! – kiáltotta egy nő a hajónk kapitányának. A kapitány hatvanéves ősz volt, gyorslevéllel teli pipával, és alaktalan, vörös kalapban; mint valami vicc öreg tengerésze. A nő, aki rákiabált, lovagnak tűnt: finoman öltözött, finom páncélba, és úgy gondoltam, ha ezen a háborgó tengeren nem lép el a korláttól, akkor hamarosan szépséges dísztárgy lesz a tengerfenéken.

– Fordítsa meg ezt a kurva hajót, és mentse meg! – mondta ismét, és a nőre mutatott.

A kapitány a fejét csóválva pöfékelt; a füst a szavaival együtt szökött ki a szájából.

– Nem időzhetünk. Ha a harapósok egy pusztítója intézte el ezt a hajót, márpedig úgy hírlik, hogy egy olyan járja ezeket a vizeket, akkor mi leszünk a következők, akiket tűzifává aprít.

A lovagias nő belátta, hogy a kapitánynak igaza van, és többet nem hozta fel a dolgot. A hajó végéből azonban három íjász elkezdte lőni a goblint. Az első vesszők célt tévesztettek a távolság, a csapatszállító, valamint a tengerész és a goblin kapaszkodójaként szolgáló roncs forgása miatt. Végül az egyik nyíl derékon találta a harapóst, ami reszelős hangot hallatott; az ember azt nem felejti egykönnyen. A hajótörött nő ekkor odamászott hozzá. Majdnem lecsúszott a roncsról, de megkapaszkodott. A dög megpróbálta megharapni, de sem elég gyors, sem elég erős nem volt hozzá. A nő leszorította a nyakánál fogva. Kitépte a derekából a nyílvesszőt, aztán belevágta a szemébe, majd megforgatta benne, csak a miheztartás végett.

Elakadt a lélegzetem.

Az edzőtér erőszakosságát – a letört fogat, a vérző fejet, a törött ujjat – jól ismertem. Ismertem a vidéki birtokok véres dolgait is – a disznók és őzek fellógatását, a beteg jószágok megölését, a tolvajok megkorbácsolását, illetve az orgazdák és dezertőrök felakasztását. Ám amit a nyíllal és a szemmel tett, és ahogy széttrancsírozta a goblin agyát a koponyáján belül, annyira váratlanul ért, és olyannyira kegyetlen volt, hogy a lábam földbe gyökerezett a félelemtől.

Nem kiképzői párbajra tartottunk; nem lábvívómeccsre.

Hanem egy tömegmészárlás mezejére.

A hajónkon meg a szomszédon is éljeneztek a katonák. Sok csapatszállító haladt együtt, nem tudom, mennyi, de túl kevés sorhajó kísért minket, és azokból is csak kisebbek. Elvesztettük a legjobbat, a Morajló Medve nevű hadihajót, amikor ráfutott a goblinok egyik tengeri csapdájára, és meg kellett állnia, hogy megjavítsák.

A nő csak az éljenzésből vette észre, hogy a közelben járunk. Becsületére szóljon, hogy nem könyörgött a megmentéséért. Helyette integetett nekünk; kezét sötétre festette a teremtmény zöldes vére.

A hajókon ismét éljeneztek a ségek, egyesek azt mondták: „Az istenek áldjanak!” Vagy: „Mithrenor őrizzen!” Ezeken a nőkkel teli hajókon az egyik fiatalember azt harsogta: „Gyere hozzám!”

– Úgy lesz! – kiáltotta vissza a nő, habár erőtlenül.

Ismét éljenzett a tömeg, jobban, mint legelőször, mert mind láttuk, hogy ő bizony bátor asszony és jó ispanthiai.

Aztán a fatörmelékből és kötelekből álló sziget egy pillanatra megemelkedett, majd súlyos végzetességgel a vízfelszín alá bukott, magával ragadva a tengerészt és a goblint is.

Az éljenzés elhalt.

Mindenki elnémult.

Ebben a háborúban most már láttam meghalni egy goblint és egy embert is, méghozzá alig pár perc különbséggel. Azóta is úgy gondolom, kifejezetten helyénvaló volt, hogy így alakult.

Két fajunk házassága vérben köttetett.

2

Ezen a hosszú utazáson néha-néha a legközelebbi csapatszállító fedélzetén lévők arcát pásztáztam az öcsémet, Amielt keresve, hogy integethessünk egymásnak. Ettől megnyugvásra leltem, és szerintem ő még inkább. Ő nem harcos, és az, hogy a megszállt Gallardiába tartottunk, sokkal jobban megrémítette, mint a többi zöldfülű ifjút, rabot és időset, akikkel együtt hajózott.

Nem sokkal a goblinnal és a nővel történtek után láttam őt legközelebb.

Amiel szép bársonymellényt viselt, galambszürke és ezüstszínűt, valamint a díszkardját. A katonai megmérettetéseken nem tudott bizonyítani, ám egy herceg fiaként elvárták, hogy valamilyen módon mégis szolgálatot tegyen. Tartalékos lesz, vagyis felesleg. Egy varázsló mellett kell maradnia, és elvégzi majd az ideiglenes gazdája által megkívánt feladatokat.

A varázsló bizony nem akárki volt; nem olyasvalaki, aki apró tüzeket élesztett, vagy illúziókat szőtt; aki szerelmi bájitalokat kotyvasztott, esetleg tetoválásokat készített, amelyek vagy megvédték a viselőjüket a kisebb átkoktól, vagy nem. Fulvir volt a Koronavidék leghatalmasabb boszorkánymestere, és szinte biztosan a legerősebb, aki mellettünk harcolt ebben a háborúban. A goblinok ismerni és félni fogják, és holtan akarják majd látni. A kisöcsém talán nem harcos, de akkor is háborúba fog menni, és gyűlöltem az egészet.

Alaposabban is megnéztem Amielt.

Mégis, mit viselt a hajában?

Fehér születésnapi szalagokat!

Végül is, tényleg magasfű havának negyedik napja volt.

– Micsoda elbaszott tizennyolcadik születésnap – közöltem.

– Kié? – kérdezte a kapitány. – A tiéd?

– Hát, biztos nem a magáé – válaszoltam, mire a férfi eszelősen felröhögött, ahogy a gyorsfüvet rágók szoktak.

Én azonban nem tizennyolc voltam.

Nemrég múltam húsz.

Amiel a hajója, a Ligetek Úrnője orrának közelében állt, és egy írótáblára körmölt valamit, bár a tenger vízpermetében alig-alig tudta csak szárazon tartani – még mindig háborgott a víz. Amikor elindultunk Ispanthiából, pár napig láttam, hogy folyton hány, és én is küzdöttem a tengeribetegséggel, de csak az első napon. Az ilyenek miatt jobb, ha a fedélzeten van az ember. Ma viszont Amiel látszólag jó formában volt. Aggódtam érte, hogy is ne aggódtam volna?

Ő az én Chichúnom.

Vagyis a miénk.

Mind Csicseriborsónak hívtuk, mert Braga hercegének négy gyermeke közül csak ő született kopaszon. Mi, többiek mind ritkás, fekete hajjal jöttünk világra, ami hamarosan kihullott, majd sűrűn visszanőtt. Ő viszont az enyém. Emlékszem rá, milyen nehezen tudtam cipelni négyévesen, amikor ő csak kettő volt; mindenkinek azt mondtam, hogy Chichún az én babám.

Úgy emlékszem, akkor utoljára akartam gyereket.

Amiel most azonban nem csak írt – egy verset harsogott a hajó nyomdokvizében ugráló delfinek felé. Jó versnek tűnt Mithrenorról, a tengerek istenéről. Amiel hosszú haja lobogott a szélben, ami igazán romantikus kisugárzást kölcsönzött neki.

Kinek az agyából pattant ki az az elbaszott ötlet, hogy háborúba küldjön egy ilyen fiút?

És miért a varázslóval?

Tudtam, hogy Fulvir – vagyis Villámkötő Fulvir – segített kitenyészteni a talpam alatti raktérben várakozó harci corvidokat; csontkeverő mágiája miatt szokták őt a Förtelmek Atyjának is nevezni. A szóbeszéd szerint megőrült, habár az országában, Molrovában mindenki félig elmebajosnak tűnt hazugságokra épülő nyelvükkel. Mégis, miért osztották be az én Amielemet egy ilyen alak mellé? Szolgálhatta volna a fivérünket, Polt, a tábornokot. Nem lett volna neki annyira jó, ha a legidősebb bátyánk, Migaéd mellé rendelik, Migaédnek ugyanis… gondjai voltak.

Én egy kísérleti egységbe jelentkeztem, Őfelsége Corvidlovagjainak Első Lanzájába – ki akartuk deríteni, a madaraink mennyire gyilkolják jól a goblinokat. Habár igyekeztünk kinevelni belőlük, azt már bizonyították, hogy minket kifejezetten hatékonyan meg tudnak ölni. A madaraim velem még nyilvánvalóan nem végeztek, de láttam egy nőt, akit a saját hollója csinált ki – kétségkívül gyors halál jutott neki, habár a látványt nehezen viselték, akik nem tették magukévá a Menyasszony misztériumait.

Ekkor észrevettem, hogy a Ligetek Úrnőjén két lándzsásnő barátságtalanul nevetni kezd a költeményét kiáltó Amielt figyelve. Peckesen megindultak a hajóorr felé. Nyilvánvalóan csínytevésre készültek, és úgy gondoltam, hogy az ilyen korú nők, akiket korábban még nem soroztak be, bizonyára rabok lehettek.

Jól jöhet, ha az ember tudja, hogy füttyentsen hangosan, és kislányként meg is tanultam. Fütyültem egyet, mire azon a hajón sokan rám néztek a lándzsás, vakmerő nőszemélyekkel együtt. Feltűrtem a bal ruhaujjamat, hogy megmutassam nekik a három virág koszorúzta kard tetoválását. Talán túl messze siklottunk, hogy tisztán lássák, de tudták, mi az. Lehet, hogy a virágokat nem tudták megszámolni, ám felismerték a szimbólumot, és megértették, hogy néhány évig a Calar Bajatot tanultam egy magasan képzett kardforgató mester oldalán. A lándzsásnőkre vetett pillantásom azt üzente, emlékezni fogok rájuk. Amiel ekkor észrevett, és integetett. Én visszahúztam a ruhaujjamat, és visszaintegettem. Most eltúlzott csókot küldött felém, amit viszonoztam neki, habár diszkrétebben. Nem vagyok hajlamos a túlzott gesztusokra, beérem azzal, ami még épp szükséges.

A két nő menet közben irányt váltott.

Később megpróbáltam visszaemlékezni a költeményre, amit Amiel a delfineknek harsogott, de nem sikerült.

– Ki a kölyök? – kérdezte Inocenta.

Sokat fogsz hallani Inocentáról, mivel ő volt a legjobb barátom, ha a testvéreimet nem számítjuk. Alacsonyabb nálam – habár én sem vagyok magas –, azonban zömök, karja és lába erős. A legtöbben vörös hajára emlékeztek, ami Ispanthiában szokatlan szín. Helyesbítek: az ember a hajára emlékezett, ha a gyakorlótéren sosem hozta össze vele a sors. Ellenkező esetben az maradt meg benne, hogy Inocenta olyan gyorsan mozgatja a bárdját, hogy az ember hiába figyelné a vállát, még így is eltévesztheti, merre tart majd a fegyver; és még ha az ember jó helyre rakta is a pajzsát, ő úgy rácsapott, hogy ellenfele karja egészen kulcscsontig elzsibbadt. Aztán persze a következő ütései olyan gyorsan következtek, mint a taps. Ennek ellenére én általában legyőztem őt, habár ritkábban, mint másokat. Ez azonban a kiképzés során volt. Nem szerettem volna vérre menő küzdelmet folytatni vele. Inocentában volt valami állatias.

– Az öcsém – mondtam.

– Amiel.

– Igen.

– Nyilvánvaló.

– Miért?

– Mert a másik egy tábornok, és az a fiú csak annyira tábornok, mint a csöcsöm.

– Három fivérem van. És neked nincs csöcsöd, levágtad mindkettőt.

– A tiédet is le fogom vágni.

– Csak akkor, ha elég gyors vagy.

– Emlékeztetlek majd rá, hogy ezt mondtad, amikor felszeded őket a földről. A másik testvéred is tábornok?

Szexttábornok volt. Nem olyan, aki seregeknek parancsolt, hanem aki finom, makulátlan páncélt visel. Inkább bordélyházakba járt, és portrékhoz ült modellt.

– Nem igazi.

– Akkor micsoda?

Megfontoltam, mit mondjak Migaédről.

– Szerencsétlen szerencsejátékos – feleltem.

Valaki egy elülső csapatszállítón felkiáltott:

– Szárazföld, szárazföld!

Közeledtünk Gallardia partjaihoz.

Inocenta a láthatár felé nézett, amerre tartottunk.

– Mint mindannyian – mondta.

3

Mielőtt partra szállhattunk volna, meg kellett etetni a madarainkat.

Éhesen komiszak lettek.

Amikor kinyitottam a csapóajtót, és elindultam a lépcsőn a homályba, megcsapott a bűz. Nem pusztán a nyolcvannyolc hollószerű, szarvasméretű madár szagáról beszélek, ahhoz mind hozzászoktunk. Nem csak az ürülékük bűzéről beszélek, amit a meleg és a friss levegő hiánya csak még rosszabbá tett. Nem, az ételük volt a legrosszabb, ami hordókban rothadozott. A tengeren töltött hetek után a kecskék, juhok és kutyák darabjai, a gyümölcsök és penészes kétszersültek meg a hajó hálóival kifogott halak szaga olyan raguvá érett, amit bármely pokol ördögei szégyenteljesen szolgáltak volna fel a kárhozottaknak. A varjak és szarkák e hatalmas rokonai viszont dögevők voltak, s a gyomruk, akár az üllő. Persze legszívesebben friss húst fogyasztottak volna, és felborzolták a tollaikat a kedvencük, a belső szervek szagára – ám mostanra megéheztek, és a hordókba zárt ocsmányságot akarták.

Nekem pedig etetés közben jó lesz figyelnem a kezemre.

– Nourid – mondta az egyikük élettelen, nyers hangján.

Táplálék.

Többük is megismételte. Az egyik még azt is mondta, „Galva” – az én jóképű fiam, Bellu, aki szerintem a legerősebb volt közülük, habár kétségkívül elfogult vagyok. Dalgatha, az én keszeg lányom hozzátette: „dom Braga, Galva dom Braga”, ugyanis ő volt a legokosabb, és hosszú neveket is meg tudott tanulni. Néha eltöprengtem, hogy vajon apám, Roderigu Elegius dom Braga, a gazdag tartomány hercege, akit nyomorékká tett az első goblinháború, sértésnek venné-e, hogy olyasvalami szájából hallja a nevünket, ami épp holmi moslék elfogyasztására készült. Talán kevésbé sértené, mint a látvány, hogy a lánya lapátolta azt a moslékot.

Kigurítottam az első hordót, és felvettem a lapátot.

A lanzámba tartozó összes nő közel egy évig gyakorlatozott ezekkel a harci corvidokkal, köteléket alakított ki a saját párosával, ám néha cserélgettük is a madarakat, hogy egy hollólovag halála esetén ne kelljen a madaraival is végezni. Mindig más etette őket, hogy tudják, legalább mindannyian hasznosak vagyunk. A saját madarainknak egyszerre számítottunk szülőnek, tanárnak és bajtársnak. Legalábbis szerettem azt gondolni, hogy az én párosom, Bellu és Dalgatha így tekintett rám.

Bellu biztosan.

– Galva egy ribanc – közölte Richu, Inocenta álnok hímje. Ezt ő tanította neki, a saját fülemmel hallottam. Habár elvette a dolog élét, hogy Richu azt is mondta: „Inocenta egy ribanc.” Néha a kardok megvágták a tulajdonosukat. Richu a leggyakrabban az „au” szót használta, de nem azért, mert megsérült, hanem mert miatta az emberek már annyiszor mondták ezt, hogy utánozni kezdte. Szeret kisebb fájdalmakat okozni. Ha úgy akarták, a harci corvidok éles, szívós csőre persze a láncinget is át tudta döfni, vagy egészében lehánthatta az ember karjáról az izmot – megragad, csavar egyet, leránt. Azokat a madarakat, amelyek komoly támadást intéznek az úrnőjük ellen, megölik – ezt mindegyikük tudta, így aztán azok maradtak életben, akik nem igazán ártottak nekünk. De Richu simán megcsípett bárkit bőrvérten vagy láncingen keresztül is, amivel zúzódást és fájdalmat okozott, de nem csonkított meg senkit. Az ember pedig azt mondta, „au”, ő pedig megismételte, amilyen kegyetlen, idióta jilnaedu volt. Censerichu volt a madár teljes neve, mert szeretett gonoszan fingani, annyit, mintha egy tömjénfüstölőt lengetne az erre befogott fiú, habár ezt a füstölőt egy kofa sem árulta volna.

Hamarosan lement a nap, én pedig a fedélzeten maradtam ahelyett, hogy odalent ittam és hölgyfogócskáztam volna a lanza többi tagjával. Habár ezt a játékot jobban szerettem a tornyosnál, az ugyanis ördöggé változtat minden séget. A tornyos miatt sok vért ontottak már, a saját szememmel láttam. A hölgyfogócska alatt egy ség sem hal meg, mert nem pénzért játsszák, legalábbis igényes emberek nem.

Emellett a parancsnokunk, Nouva is a fedélzeten volt.

– Gyönyörű a naplemente – mondta meghívás gyanánt, hogy beszélgessek vele.

Hétköznapi ügyekben nem kezdhettünk beszélgetésbe nálunk magasabb rangúakkal, de szabadon szólhattunk, ha ők kezdeményeztek. Nouva figyelmességben részesített. És igazat mondott. Az ég lilán ült a tenger felett, amely végre megnyugodott, és fémként vagy inkább gyöngyházként csillogott. Itt-ott felhők úsztak. Nem vagyok költő, mint Amiel, de legyen elég annyi, hogy ez az ég az ő szavait s nem az enyémeket érdemelte.

– Nagyon szép – értettem egyet.

A maga módján Nouva is szépséges volt. Nem úgy, mint egy virágkoszorút viselő hajadon, nem romantikus értelemben, inkább ahogy a szem számára kellemes benyomást kelt a megfelelő szerszám. Sötétbarna bőre és kékesfekete haja Ispanthia hegységeiről mesélt, ahol a régi keshi birodalom vére még nem veszett ki a ségekből. Fából faragott lénynek tűnt, hegyes járomcsonttal és nemesi pengére emlékeztető orral. A családomra is jellemző e vonások némelyike, a mi bőrünk azonban világosabb volt, mintha elkopott volna. A szemünk inkább a közemberek kékjét, mintsem a birodalmi aranybarnát idézte.

Nouva nálam tíz évvel idősebb volt, és küzdött a cséplők háborújában. Egy goblin leharapta a bal hüvelykujját, ő azonban még így is tudta fogni a pajzsot, a parancsnokság pedig könnyen ment neki. A madarait úgy hívták, Bélpoklos és Füttyszó. Bélpoklos túl jámbornak számított ehhez a fajta munkához. Füttyszó viszont egyáltalán nem, ahogy Nouva sem. Sosem házasodott meg, pontosabban mondva a kardjához és a pajzsához ment hozzá. Eltűnődtem, vajon én is ezt az utat járom-e majd. Jobban örülnék ennek, mint hogy elküldjenek holmi idegen herceg ágyába, ahol aztán fél tucatszor szülhetek visítva, ha pedig azt túlélem, felügyelhetem a szakácsokat és az intézőket, meg szemet hunyhatok a hűtlenség és a rossz modor felett, csak hogy a vadászkopókat is jobban szeressék nálam.

Nouva Livias Monçera volt a lanzamachur, avagy lándzsafőnök. Nem mintha túl sokan használtunk volna lándzsát, de a lanza egyben egységet is jelentett. Bocsásd meg, ha túl sokat beszélnék katonai ügyekről, igyekszem elkerülni. Néhány dolgot azonban érdemes lehet pontosítani. Amikor lanzáról beszélek, akkor gondolhatok tényleges lándzsára vagy egy egységre, benne minimum ötven, legfeljebb száz katonával. Ha azt mondom, daguera, akkor utalhatok egy tőrre vagy a parancsnokok egyikére, akik a lanzamachur alatt állnak. Inocenta volt az első daguera, Nouva után ő következett a ranglétrán. Én voltam a második daguera, habár még nem rendelkeztem harci tapasztalattal. A születésem okán felajánlották a lanzamachur tisztségét, de ha érdekelt volna a rang, akkor nem ebbe az egységbe jelentkezem. Úgy helyes, hogy az parancsoljon, aki látott már csatát. Apám kívánsága ellenére azért csatlakoztam ehhez a rettenetes kísérlethez, hogy elfelejtsem, én vagyok Braga hercegének lánya – nem pedig, hogy az előnyömre fordítsam.

Szerettem volna próbára tenni és mások szolgálatába állítani a megszerzett készségeimet.

Gallardiába tartottam, hogy goblinokat öljek, mert megölték a lovainkat.

A családomnak bőségesen jutottak lovak, mielőtt jött, és elragadta volna az összeset a goblinok által kifőzött járvány, amit mi botlókórnak hívunk, mintha valami mulatságos lenne. Pontosabban csak majdnem az összeset ragadta el.

– Úgy hallottam, hogy a bátyád, Pol a teljes nyugati sereg harmadik embere lett most, hogy Jabatot megölték.

– Kaptam tőle levelet, amiben ugyanez áll.

Orfay csatáját egy hónappal ezelőtt vesztettük el, méghozzá csúfosan. A bátyám a többségnél többet tudott róla – írt is róla nekem. A hajó indulása előtt kaptam a levelet. Íme:

Legdrágább Galvicha!

Ó, mennyire izgatott vagyok, hogy ennyi év után újra találkozhatunk, habár persze azt kívánom, bár boldogabb körülmények között történhetne. Tudom, hogy különféle kötelezettségeink miatt nem tölthetünk majd annyi időt együtt, amennyit szeretnénk, meg fogok tenni azonban mindent, hogy fogadjalak a sátramban, amikor a beosztásunk lehetővé teszi. Ha valamiképp a segítségedre lehetek neked vagy a kis Csicseriborsónknak, kérlek, üzenj nekem bármely katonai küldönccel, vagy a Küldöncök Céhének egy tagjával, ha mást nem találsz, és terheld rám a költségeket.

A flotillád elvileg Espalle kikötővárosába tart, amit nemrég visszafoglaltunk. Nem sokáig tartották a markukban a goblinok, ám épp elég ideig, úgyhogy készülj fel arra, amit talán majd ott látsz. Látni fogod, hogy egykor szépséges város volt, és helyenként még mindig az, ám a Mi Barátaink gyilkos veszedelmek, akik tönkretesznek mindent, amihez csak hozzáérnek, hogy Sath égetné őket hamuvá!

Híreim vannak.

Jabat tábornok elkeserítő halála miatt – ő egy igen bátor férfi volt, aki apával együtt szolgált a lovagok háborújában, a lovagiasság régi szép korában, amikor még minden csatatéren megvertük a harapósokat, és eltapostuk őket lovaink patáival – kvarttábornokból terctábornokká léptem elő, és a kötelezettségeim köre is hasonlóképp kiterjedt. Nem vágytam ilyesmire, ám a király és a Támogatók Tanácsa úgy érzi, fiatal erőre és friss ötletekre van szükség. Attól tartok, sem fiatal, sem friss nem vagyok Orfay veresége után. Egyszerre érzek bűntudatot és megkönnyebbülést, hogy a parancsnokságom alatt álló haderő túl későn érkezett meg, máskülönben én is halott lennék, mint Jabat és dom Luzeban prímtábornok, a nyugati seregek főparancsnoka. Luzeban helyére egy terctábornok lép majd, aki keleten egy sor győzelmet aratott, egy nem nemesi vérű, inkább érdemes nő, akit mindenki a Pragmatistának hív.

Remélem, általa jobbra fordul a szerencsénk.

Az a rideg valóság, hogy vesztésre állunk.

Orfay volt a cséplők háborúja óta a legrosszabb vereségünk.

Itt szeretném közbeszúrni, hogy a második goblinháború, amit a cséplők háborújának hívnak, élénken él az emlékezetemben, habár még túl fiatal voltam hozzá, hogy lássam.

Főképp Gallardiában vívták, mint ezt a háborút is, de persze átkúszott Unther, Ispanthia és a Koronavidék más országaiba, amit Emberföldnek nevezünk. Apám, rá jellemző módon, mindig elsők között szerzett tudomást a harcosaink kudarcairól, és ez esetben sok ilyesmi történt.

Emlékszem a Küldöncök Céhétől érkező, sárga ujjatlan kabátot viselő fiúkra, akik kislány koromban a birtokunk kapusbódéjához érkeztek. Vitték az üzenetet az apámnak, és csak egy gyors korty vizet ittak, mielőtt beszaladtak volna hozzá. Egy üzenet sürgőssége megállapítható az alapján, hogy egy forró napon, hosszú futás után miként isznak a küldöncök, és hogy vajon megállnak-e lehűlni és megszáradni.

Ezek esetén szóba sem jöhetett ilyesmi, és akkor láttam először ehhez hasonlót.

De nem utoljára.

Emlékszem, hogy megkérdeztem erről az egészről a holti nevelőnőmet, Nunut. A háború már elkezdődött, elküldtük az első férfiakat, még a gyerekek is tudtak róla. Ám mivel az első háború – a lovagok háborúja – olyannyira jól alakult, mindenki azt hitte, hogy most is így lesz. Még nem hívták a cséplők háborújának, mert még nem küldtünk cséphadaróval felszerelkezett földműveseket, hogy úgy hulljanak, mint búzamezőn a kalász.

Sok gyerekhez hasonlóan néha goblinokról álmodtam.

Persze még mindig álmodom róluk.

Csak már többet tudok a fajtájukról.

– Te félnél, ha goblinnal találkoznál, Nunu? – kérdeztem azon a korai napon, amikor az első küldöncök megérkeztek.

– Sosem fogok goblinnal találkozni – mondta a nevelőnőm –, ahogy te sem.

– Honnan tudod?

– Goblinok ugyanis nem jönnek Ispanthiába. És főleg nem Bragába.

– De mi van, ha igen?

– Abban az esetben hatalmas hibát követnének el, mert az apád meg fogja ölni őket.

– Hiszen ő nem ölheti meg őket! A goblinok miatt máris két bottal jár.

– Akkor elküldi az embereit, hogy végezzenek velük.

– Ahogy más emberek ölik most őket Gallardiában?

– Úgy bizony!

Visszatérve a levélhez, Pol ezt írja Orfayről:

A seregeink először a carnyx hangját hallották meg, egy különös kürtét, amivel el akarják ültetni bennünk a félelmet. Hallottam a távolból a tülkölését, és a rémálmaimban újra meg újra felzeng.

Az egyik varázslójuk szigillumokat küldött az égre, amelyek megbetegítették a katonákat, akik csak rájuk néztek. Közvetlenül nem tudott ártani a seregeinknek, akiket mágiát eltompító acél láncing és lemezpáncél véd, de a csatától messze űzte a tudományát, és magasra küldte a szigillumot. Mire körbeért az üzenet, hogy lefelé nézzünk, ne fel, a nehézgyalogságunk harmada a sisakjába hányt, és állni is alig bírt. Aztán ghallokkal csapódtak a sorainknak, emberekből származtatott, riasztó teremtményekkel, amiket a föld alatt neveltek ki, hogy minél nagyobbak és erősebbek legyenek. Sápadtak, akár a tőkehal hasa, és félig vakok, nyolc láb magasak, és gombákból készült főzetekkel teszik eszelőssé őket – ezek közé tartozik az istentej, az a szörnyű, élvezetet okozó kábítószer, amitől besárgul a szemfehérje, és ami rabul ejti az elmét. Képzeld el ezeket a negyed tonnát nyomó behemótokat, akik nem törődnek a fájdalommal, amint tetőtől talpig páncélban olyan hatalmas buzogányokat és kétkezes kardokat lengetnek, hogy azt te sem, de még én sem tudnám megemelni, nemhogy forgatni, és nekirontanak az élcsapatnak, miközben a katonáink épp felöklendezik a reggeli kását, a lábuk pedig úgy reszket, mint a nyárfalevél. Miután a soraink szétszakadoztak, jöttek a mozgó paliszádjaik, harci vadkanokkal tolt harci szekereik, sípcsontmagasságban pengékkel, tele harapósokkal, amelyek számszeríjakkal lődöztek vagy lándzsákkal döfködtek. Úgy hallottam, elkezdtek kiképezni rá, hogy szembeszállj ezekkel. Reménykedünk benne, hogy a corvidjaitok hatékonyan támadják majd őket oldalról, esetleg rájuk tudják vetni magukat.

A Mindent Látó Sath tudja, hogy jól jönne, ha egy kis előnyre tehetnénk szert.

Hamarosan új csata következik. Goltay nagyszerű városa veszélybe került, és ha elesik, hatalmasabb lesz a mészárlás, mint Orfay síkjain. A nyugati sereg odamenetel majd, hogy megakadályozza a bukását, vagy visszafoglalja. Előfordulhat, hogy ez a küzdelem fogja meghatározni a háború menetét, és hogy vajon felszabadul-e Gallardia, vagy Ispanthia rabságba süllyed vele együtt.

Nem ódzkodom beismerni neked, hogy azt kívánom, bár ne jönnél ide.

A rangod garantál bizonyos kiváltságokat, a király tudja, hogy a nagy házak vérének meg kell maradnia. Egészen biztos vagyok benne, hogy a herceg egyetlen házasítható lányaként találhatnak neked férjet, méghozzá jót, annak ellenére is, amilyen benyomást tettél Conmarr király fiára, amikor három nyárral ezelőtt az udvarba érkezett.

Itt ismét megszakítom a levelet, hogy elmondjam, hogy ez a Durwain, a holti Conmarr király harmadik fia, két óra között meglátogatott a Calar Bajat Kardakadémiáján. Az apám áldásával ragaszkodott hozzá, hogy találkozzam vele. Indítványozta, hogy étkezzünk a közeli folyó partján. Kellőképpen udvariasan fogadtam. A diáktársaim természetesen nagy fontosságot tulajdonítottak a látogatásának, hiszen Ispanthiában ritkaságszámba mennek a holti hercegek. Élveztem a vele tartó zenészek játékát és a beszélgetésünket, legalábbis kezdetben. A fürj ízletes lett. Az almabor nem volt rossz, ahogy az almapálinka sem, habár én inkább a bort kedvelem, de a holti hidegben minden szőlő kipusztul, kivéve azok, amelyek élvezhetetlenül savanyúak. A herceg megdicsért, milyen kiválóan beszélem a holtit. Elárultam neki, hogy ha így van, akkor azt holti nevelőnőmnek, Nununak köszönhetem. Én megdicsértem a mentazöld mellényét, ami selyemből készült, és kifejezetten finom darab volt, már ha számít ez bármit is. Amikor elküldte a zenészeket, mondtam neki, hogy vissza kellene térnem a diákszállóra. Ragaszkodott hozzá, hogy maradjak, ezért kelletlenül, de így tettem. Amikor kihasználta a tapasztalatlanságomat, és hozzám akart nyúlni, nyilvánvalóvá vált számomra, hogy több időt töltött a csábítás tanulmányozásával, mint birkózással, és kevesebb izma volt, mint szalag a ruháján. Becsületére legyen mondva, nagyon kellemes helyet választott a folyó mellett. Még mindig emlékszem rá, ahogy a víz fölé hajolva csorog az orrából a vér, mellette egy repedt almaboros üveg és egy nagyon szép fűzfa. Nádbuzogányra és szarkalábra is emlékszem. Sértetlenül sétáltam haza, leszámítva egy kis karcolást a térdemen attól a fogától, amit állítólag el is vesztett.

Apám bocsánatot kért Holt királyától, mondván, hogy a herceg sajnos megcsúszott, és megsérült – szólni kellett volna neki, milyen veszélyes lehet annak a folyónak a partja. Conmarr király azt válaszolta, a fiúnak meg kellett tanulnia megkülönböztetni a száraz talajt a csúszóstól, és hogy a terep viszonylatában mikor mit tegyen.

Durwain ennek a harmadik háborúnak az eleje felé halt meg, egy rajtaütésben vesztette életét. A díszőrsége további harminc tagját lemészárolták, amikor megpróbálták megakadályozni, hogy a goblinok elragadják a testét.

Nem jártak sikerrel.

Pol így folytatta a levelét:

Kishúgom, ilyen borzasztó helyen még sosem jártam, és ezt nem azért mondom el, hogy megrémítselek, hiszen szerintem te nem riadsz meg egykönnyen; hanem hogy őszintén és ékes fordulatok nélkül tudassam veled, mi vár rád. A harapósok állatoknak tartanak minket, és amikor elvisznek, nem számíthatunk arra a könyörületességre, amit más ségek mutatnak egymás felé a háborúban. Nem adnak vissza minket váltságdíj fejében a családjainknak; nem látják el a sebeinket. Nem hallasz majd beszámolókat arról, milyen a börtöneikben az élet, mert azok inkább jószágoknak fenntartott istállók, ahonnan senki sem tér vissza. A cséplők háborújában elvesztett városok, amelyek nem pusztultak el, a Horda törvényeit követik, vagyis a kormányzást maguk intézhetik, de nem lehet fegyverük és páncéljuk, sem fém szerszámuk. Ezek a városok dézsmát fizetnek a saját népességükből, kilencből egyet átadnak az embertenyészeteknek, lehetőleg azok közül, akik nem szültek gyerekeket. Az ivarérettség elérésekor minden polgárt a Horda törvénye szerinti metszésben részesítik: a domináns lábuk combján átvágnak egy külső inat. A ségek testén ez a sérülés begyógyul annyira, hogy járni, dolgozni, földet művelni tudjanak, de sosem fognak gyorsan futni, és jól sem tudnak majd ugrani. Kimerülnek a meneteléstől, és ha erőszakoskodnak velük, fájdalmat okoz, ha megpróbálják megőrizni az egyensúlyukat. Érted már? A Horda törvényeitől engedelmessé válunk, mint a birkák, de magunknak kell gondoskodnunk az ételről és a szaporodásról. Ha egy település nem tudja teljesíteni a harapósok elvárásait, azonnal lemészárolnak mindenkit.

A főparancsnokság körében sok szó esik arról, a goblinok ezúttal miért ilyen hevesek. Egyesek szerint az embertenyészetekben elterjedt valamiféle nemzési betegség, és a harapósok új vérvonalakat keresnek. Mások szerint a látóik azt mondták az imperátrixnak és a tábornokainak, hogy a Hordának csupán átmeneti katonai előnyei vannak – mert a ségeknek hamarosan sikerül előrelépniük a fegyverkezés vagy a mágia terén –, ezért Gallardiát meg kellene törni és el kellene foglalni, Ispanthiát pedig kivéreztetni, amíg még övék a fölény a harctéren.

Az utóbbi felvetés tetszik, és remélem, hogy így is van.

Persze Ispanthia és a Távoli Lobogók többi tagja harcol, nehogy megkaparintsák Gallardia továbbra is szabad vidékeit. Még egy ilyen helyen is van néha öröm, és nekem bőven kijutott belőlük. Ez régen szépséges ország volt, és ha kiejthetek a számon efféle eretnekséget, talán még Ispanthiánál is szebb – ám ahová elért a háború, ott minden csupa halál, romlás és betegség, és a túlélők között olyan tapintható a kilátástalanság, hogy megtelepszik az ember ízületeiben, és felfejti az eltökéltségét.

Viszont erre vannak az istenek, nem?

Hogy felemeljenek minket, ha összetörünk, és elállítsák, ha vérként ömlik belőlünk a hit.

Létfontosságú dolgokat kell cselekedni, és ha Sath fénye és melege van a szívünkben, akkor győzedelmeskedhetünk, és visszaverhetjük a Hordát, ha egész Gallardiából nem is, hát a legutóbbi egyezmény határáig. Sath a goblinok nagy ellensége, a fénye a sötétségük peremén ég, és elűzi őket, akár a nap, ami egy hosszú éjszaka után visszaveszi, ami neki jár. Egyesek azt mondják, a Misztériumok Kincsestárai, melyeket Sath templomai őriznek, a nap darabjait rejtik, és azok olyan dicsőséggel izzanak, hogy látványukat csak a papok viselhetik el. Hallottam egy dalt arról, hogy Sath egy nap majd úgy dönt, már eleget szenvedtünk, és megtanítja a papjainak, miként kovácsolják ezeket a napdarabokat vakító fényű fegyverekké. Lehetséges, hogy a goblin látók ettől félnek?

Nem tudom, Gallardia még mennyi szenvedést tud elviselni.

Talán azért hárul rá a legnehezebb teher, mert Sathnál annyi más istent tart fontosabbnak.

Talán Ispanthia ezért állta meg a helyét a lovagok háborújában, és ezért szenvedett el kevesebbet a cséplőkében – természetesen mi is tisztelünk más isteneket, főleg vidéken, de a civilizált helyeken, mint például nagyra becsült fővárosunkban, Sevedában, és Braga apánk által felügyelt, termékeny földjein Sath ül az asztalfőn.

Hiszem, hogy a Fényes Isten segítsége győzelemre visz majd bennünket. Így kell lennie. Mi mást tehetnénk? Vonulnánk vissza Ispanthiába, és várnánk meg, hogy hazáig kövessenek? Úgy lesz, ha itt nem állítjuk meg őket. Megpróbálnak majd tél előtt átkelni a Kék-hegységen, és a Horda törvényei alá sorolni az ispanthiai településeket először északon, majd mindenhol.

Értem, miért kell besorozni a nőket, az időseket meg azokat, akiknek jámborabb a természete.

Jobban szeretnék azonban az irántad és Chichún iránt érzett aggodalom terhe nélkül harcolni.

Keress meg, kishúgom!

Állok a szolgálatodra, amiben csak tudok.

Őszinte szeretettel,

Pol dom Braga

Ezt a levelet azért mutattam meg neked, mert Nouva, a parancsnokom a bátyám előléptetéséről kérdezett. Térjünk vissza az Esőkirálynő Gyilokja fedélzetére, a partot érés előtti estére, amikor kifejezetten szép napnyugtánk volt.

– Tudod, találkoztam vele – mondta Nouva Polról.

– Tényleg?

– Sevedában. Nagyon kedves. Bélpoklosra emlékeztet.

Felnevettem, mert én is így gondoltam. Nouva corvidja, Bélpoklos, a bátyámhoz, Polhoz hasonlóan termetes volt, és erős, de nem mindig elég gyors, hogy megvédje magát, amikor mások előnyre akartak szert tenni. Mégis, gondoltam, mi mást tehetne Pol, mint hogy kiemelkedjen a társai közül? Igazán értette a dolgát, és komoly ereje volt. Ő igazságos és igazmondó, és úgy gondoltam, ezek a tulajdonságok biztosan elegendőek lesznek.

Milyen keveset is tudtam a világról!

Nouva és én beszélgettünk egy ideig, míg rikoltoztak az éjjeli madarak, a vízben ismeretlen dolgok mozogtak, és az ég pedig olyasfajta kékké vált, ami alig tűnt világosabbnak a fekete tengernél. Nouva ezután nyugovóra tért odalent a parancsnoksága alatt álló kemény, vad nőkkel, engem pedig a szél és a csillagok társaságában hagyott. Máshol nem olyan szép az égbolt, mint a tengeren, habár ugyanezt mondják a sivatagról is, és azt még nem láttam.

Megtaláltam Nerêne szempárját, két ametisztszínű csillagot éppen csak a nyugati láthatár felett. Mivel a nyár az ő évszakuk, később magasra emelkednek majd. Nerêne a legnépszerűbb azok közül az istennők közül, akiknek a tartománya a szerelem – és persze gallard volt.

Gallardia a művészet, az ételek és a szobrászat országa. Minden magára kicsit is adó királyi udvar gallard séfet, portréfestőt vagy táncoktatót foglalkoztatott. Más vidék talaja nem olyan termékeny vagy fekete, talán csak Untheré. Mások bora nem annyira ízletes, leszámítva talán Ispanthia néhány fajtáját, ami szerintem a legjobb. De persze tudom, hogy ebben is elfogult lehetek. Leginkább azokat a borokat szeretem, amelyek átláthatatlanul sötétek, és olyan szárazak, hogy szinte égetnek, ezek a tulajdonságok pedig a szárazabb, forróbb, barnább Ispanthia és az ottani meszes talaj ajándékai.

A gallard borok könnyebbek és édesebbek, habár pár déli fajta vetekszik az én országomból származó italokkal. A gallard dalok szerint a boraikat a szeretők testéről kell inni. Nerêne templomai minden magára valamit is adó városban megtalálhatók. A háború vagy a halál terén nincs saját istenük, de kölcsönvették a miénket meg Untherét, és a Gunni-szigetekét.

Persze hogy a goblinok a kellemes, szépséges Gallardia felé vonultak.

És most mi is oda tartottunk.

4

Behajóztunk Espalle, egy közepes méretű város nyugodt, mély vizű kikötőjébe. Élénk színűre festett házait és kúriáit az öblöt félholdként ölelő, szelíd dombokra építették. Szirtjei a városnak mind a keleti, mind a nyugati oldalán fehéren magasodtak a kék égbolt és a sötétebb tenger között. A keleti Rák-szigeten még állt a világítótorony, noha a lámpáját kioltották, és több hajót már sosem fog távol tartani az Özvegyfogsor néven ismert szikláktól. Ezek a sziklák a keleti szirtek túlfelén sorakoztak, és láttuk őket, habár magát a várost nem. A nyugati szirteknél láttuk az erődöt, amiről később megtudtam, hogy Dobnak hívják, ám ezt a dobot keményen ütötték – az északi fala összeomlott, aláásták a goblinhorda utászai, mészköve megpörkölődött, ahol a deszkakerítését lángba borították. Nyugatabbra pedig láttam az amfiteátrumot, amit még a keshi időkben építettek, illetve egy sor furcsa, óriási arcot.

Ezeket az arcokat közvetlenül a szirtekből faragták ki; a vonásaik egyszerűek, a szemük túlságosan nagy. Feltételeztem, hogy ősi törzsek alkothatták őket, mielőtt Kesh északra jött volna, utakat építve az elefántoknak, és elhozva a matematikát, a tudományt, a művészetben pedig a perspektivikus ábrázolást. A lanzám egyik katonája megállt a közelemben, mintha tudta volna, hogy az alakokon töprengek. Úgy hívták, Alisenne – az apja a Küldöncök Céhének egyik gallardja volt, akit fiatal korában híressé tettek a futóversenyeken elért eredményei. Rangban magasabban álltam nála, úgyhogy megkérdeztem:

– Tudod te, kik ezek?

– Espalle halászai. Régi istenek. A tengert bámulják, és a hálóba bűvölik a halakat.

Sirályok és csérek rikoltoztak, a szirtek felett keringtek az égen.

– Ezek szerint a harapósok nem értek ide annyi ideje, hogy eltüntessék a fészkeket – jegyezte meg Alisenne. – A goblinok gyűlölik a madarakat. Látszólag azon kevés dolgok közé tartoznak, amitől tartanak.

Neki volt némi tapasztalata, és önként jelentkezett ebbe a lanzába. Közülünk ő bánt a legjobban az íjjal, ráadásul félig gallardnak született, úgyhogy mind begyűjtőként, mind tolmácsként nagy haszna lesz.

Inocenta elmosolyodott. Pajkos mosolyra húzódott a szája.

– Igen. Örömmel bemutatom majd őket a kicsinyeinknek.

A fedélzet alatt néhány corvid hangosan károgott, mintha tudták volna, hogy róluk van szó.

Nehézkes volt a kikötés, sokszor nekimentünk a mólónak.

Nehezen tudtuk kivinni a madarakat a partra.

Miután lesétáltunk a rámpán, felsorakoztunk a Horgonyok terén, az akasztófák árnyékában, amelyeken kivégzett bűnözők lengedeztek. A téren továbbá számos sérült várta, hogy hazaszállítsák. Mindenféle koldusok és szajhák zargattak minket, sőt gyerekek is, akik goblinfogból vagy a goblinok színtelen hajából szőtt amuletteket próbáltak ránk tukmálni. Nouva kezelésbe vette az egyik hímringyót, aki folyton az útjába került – el is törte az orrát, de utána már békén hagytak bennünket. Még mindig emlékszem, hogy törölgette le a kezéről a fiú arcfestékét, amit Inocenta szörnyen viccesnek talált, én pedig eltűnődtem rajta, vajon valami bőrbetegséget akart-e elfedni a fiú ilyen vastag mázzal. Nouva utána úgy bűzlött, mint a hímringyó parfümje, amin Inocenta szintén igencsak jót derült.

A corvidhadoszlop oldalán haladtunk, és középen tartottuk a nagy, fekete madarakat, egymás mellett négyet, bár amikor keskenyebb utcákhoz értünk, ügyetlenül felszakadoztunk.

Negyvennyolcan voltunk, ők nyolcvannyolcan.

A legtöbbünknek két madár jutott, pár társunknak viszont csak egy.

Százötvennel kezdtük, de néhányat leterített valamilyen kórság, vagy meg kellett ölni – hosszú galimburi kiképzésünk alatt egy nőt megcsonkított, egy másikat pedig megölt a corvidja.

Persze a városiak, akik előbújtak a rejtekhelyükről, látni akarták a madarakat. Egyesével sem nyújtottak rossz látványt, alakzatban azonban, hadoszlopban haladva, egyszerűen a pazar kifejezés illett rájuk. Ha lehunyom a szemem, még mindig el tudom képzelni őket a szurokfekete tollaikkal, amelyekről kéken csillant vissza a fény, meg a nagy, ívelt csőrükkel és a mellvértjükkel, amit megtanultak elviselni – még Inocenta Richuja is hagyta, hogy rászíjazzák. A mellvértek csillogtak aznap az erős napfényben. A lábukra erősített sarkantyúk szintén ragyogtak: tízhüvelykes pengék, amelyekkel cafatokra rúghattak egy ökröt. Utóbbit a saját szememmel láttam. A közönséges hollókat – amelyekből a boszorkánymestereink kitenyésztették őket – és ezeket az óriási harci corvidokat a járásuk különböztette meg. A varjak és a hollók esetlenek a földön, öregemberekként totyognak, vagy pedig ugrálnak. Axa nagy futómadarainak vérét keverték ezekbe a corvidokba, hogy ne totyogjanak.

Lépdeltek.

Akár a goblinok, rajtuk is jól látszott, micsoda gyilkosok.

Néha azok, akik nem sokat tudtak a corvidokról, megkérdezték, lovagolunk-e rajtuk. Még ha lehetséges volna is, nem hiszem, hogy eltűrnék ezt a megaláztatást. A csontjaik túl törékenyek voltak hozzá, habár egyben túl nehezek is a repüléshez. A szárnyaik segítségével azonban nagyokat tudtak ugrani.

Ha egy nap kikelne egy nagyobb corvid, akkor nem szeretném megülni.

Ők nem lovak.

Ők nem kutyák.

Ők corviscusok, és nincs más hozzájuk fogható.

Vonulásunk közben senki sem éljenzett.

Sokan könyörögtek, de nem hoztunk magunkkal ennivalót; minden a szekérnél maradt, az állandó hadseregnél, amely már elhaladt.

Ennek a harmadik háborúnak már a harmadik évében jártunk. A gallardok olyan szenvedéseket éltek át, amiket akkor el sem tudtam képzelni. Mindenki hozzászokott, hogy a katonák megtörve, megégve, kevesebb lábbal vagy ujjal, vakon, vagy a harapósok végtelenül változatos mérgei révén elmeháborodottan tértek haza.

Én azonban nem szoktam hozzá a megcsonkított, reményvesztett gyerekek látványához.

Nem szoktam hozzá ehhez a szélsőséges éhezéshez.

Csakhogy nem pusztán az éhség gyötörte őket.

Minden espallei gyengélkedett valamitől. Bicegtek a Horda törvénye szerinti metszés után, öregnek tűntek – még a kisfiúk és kislányok is –, esetleg a hajuk ritkult meg a bánattól és a betegségtől.

Csak egy kicsit beszélem a gallardiait, de mivel a gallard és a spanth rokon nyelv, többet megértek, mint amennyit mondani tudok, úgyhogy elhaladtunkban elcsíptem azért ezt-azt. Láttam egy kis gailut egy nagy, koponyát körbeérő, rózsaszín heggel ott, ahol a haja egy részének kellett volna lennie, és azt gondoltam: megskalpolták.

A fiú megkérdezte az édesanyjától, miért nincs zászlónk.

– Nem díszfelvonulásra jöttek – mondta rólunk az anya, és nem tévedett. Úgy éreztem, a madarak láttán mintha reményt hallanék ki a hangjából. Eltöprengtem, vajon mennyiszer szították fel azt a bizonyos parazsat, csak hogy újra kioltsák. Espallénak jó kikötője volt, nem egy sereg futott már be ide, hogy átvonuljon a városon. És így is elesett.

Mi haszna lehet kevesebb mint száz corvidnak vagy feleannyi nőnek, akik közül a legtöbb teljesen zöldfülű? Látszólag a sereg is ezen tűnődött. Akadtak, akik igen ígéretes, új fegyverként tekintettek a madarainkra, mégis épp elég férfi akadt parancsnoki pozícióban a korábbi időkből, aki megvetett valami ekkora újdonságot, ráadásul egy kizárólag nőkből álló egységben. A női tisztek között is előfordultak városiak, akik kételkedtek a madarainkat létrehozó mágiában, és olyan vidékiek, akik gyűlölték az egészet, mert boszorkányságnak tartották.

Ám a gallardok túlságosan is kétségbeesettek voltak, hogy érdekelje őket, a madarak létrehozásához miféle isteni vagy természeti törvényeket kellett áthágni. És amikor meglátták a corviscusainkat, sehogy sem tudták megkérdőjelezni erejüket.

Egy túlságosan is sovány lány kirántotta a kezét az édesanyja fogásából, és Bellu felé indult, mert meg akarta simogatni a corvid csőrét. Szorosan fogtam a pányvát, és elhúztam Bellu csőrét – épp amikor a tiltakozásai ellenére az édesanya felkapta a lányát. A kisgyermek valami olyasmit mondott:

– Ne, anyu, megmenteni jöttek minket, ők a barátaink!

Bellu a többi corvidhoz képest tényleg barátságos volt, de a lány világos karja épp akkorának nézett ki, mint a goblinok végtagjai, amelyek szétszaggatására és megcsonkítására ezeket a madarakat kiképezték, és nem tudtam volna megmondani, mi zajlott Bellu fejében, ahogy aranyló szemét a gyermekre fordította, majd pislogott egyszer, kétszer és még egyszer.

Nem ugrott a lány után, úgyhogy elégedett lehettem.

– Ügyes Bellu, szépséges fiam.

Dalgatha most megrángatta a pányváját.

– Te is az vagy – mondtam. – Keszeg is jó kislány.

Habár amikor Keszegnek neveztem, a szó szörnyen keserű ízt keltett a számban, miután láttam Espalle túlélőit.

Menetelés közben nyitva tartottam a szememet Amielt keresve.

Remélem, hogy a mágus, aki mellé kirendelték, engedékeny lesz vele, és megengedi majd, hogy megkeressen. Senki sem mondta nekem, hogy vigyázzak rá, de magamra vállaltam a feladatot. Megesküdtem Sathnak, és alkudtam is vele, mondván, hogy ha az egyikünknek meg kell halnia, akkor ragadjon el engem Amiel helyett, vagy hadd haljunk meg együtt, ha mindkettőnknek ez a sorsa. Sath azonban hallgatásba burkolózó isten, legalábbis előttem, és nem láttam jelét annak, hogy a felajánlott alkut elfogadta-e, vagy sem. Valahányszor eszembe jutott, felnéztem az égre abban a reményben, hogy látok egy héját vagy egy sólymot, valamelyik megtestesülését. Egyszer mintha láttam is volna egy nagy méretű héját, de kiderült, hogy csak egy keselyű. Reméltem, hogy ez csak véletlen, nem pedig maga a jel. Reméltem, hogy Sath nem tudja, mennyire félek a haláltól, de persze biztosan tudta. Talán ezért nem láttam a sólymot, ami biztosított volna afelől, hogy megvédhetem az én Chichúnomat.

Espalle épületeit majdnem annyi gyötrelem érte, mint a népét.

A goblinok gyűlölik a szimmetriát, ezért tönkreteszik, ahol csak lehet. Ha túl nagy erőfeszítés nélkül leomlaszthatják egy épület sarkát, akkor megteszik. Itt-ott egykor szép épületek roggyantak meg, és lyuk tátongott rajtuk, ahol a goblinok átütötték őket. Ha egy ajtó pontosan a homlokzat közepén állt, a szörnyetegek csináltak a közelében egy ajtóméretű lyukat, felborítva az egyensúlyt. Korábban már hallottam erről, de most a saját szememmel is láttam. Itt egy szép fa boltív, amelynek a tetejéből kivágtak kicsit, hogy elrontsák a formáját. Ott egy platánfa, amit kidöntöttek, hogy megszakítsák egy kerek szökőkút ívét. És mindenhol hulladék. A sikátort egykor fedő erős, indás lugasok romjai. Törött nyílvesszők, számszeríjak lövedékei, eltört létrák, halott jószágok, halott goblinok. A város holttestei – habár ezeket már elkezdték eltakarítani, vagy épp arra készültek, hogy eltakarítsák őket.

Egy régen elegáns, mostanra azonban sarkatlanná vált és félig leégett fogadó udvarában láttam meg a fivéremet.

Nem a költőt, Amielt.

Nem a tábornokot, Polt.

Migaéd dom Bragát láttam meg, kezében egy üveg borral, pedig alig múlt dél. Fintorogva hunyorgott a kezében tartott kártyáira.

Tornyost játszott.

Ha őszinte akarok lenni, Migaéd rendkívül jóképű férfi volt, noha egy tapasztalt ember könnyen a felszín mögé látott. Szépsége, mint a termeszekkel teli épületre kent, minőségi festék. Tudod, milyenek ezek. Mindig tartozott valakinek, függetlenül attól, mekkora vagyonba született bele, és ebben az esetben bizony mesés összegről beszélünk. Mindig kihasználta egy szeretője bizalmát, akiről bárki megmondhatta volna, hogy túl jó neki. A kutya sem kedvelte őt, és ilyen ügyekben hallgatni kell a kutyákra. Tudom, a saját szabályaim ellenére rosszakat mondok egy családtagomról. De az ember beszélhet őszintén a családjáról másoknak, akik szintén családtagok, és nekem már nem maradt sok mindenkim.

Be kell érnem veled.

Akkor még nem ismertem a legidősebb fivéremet úgy, ahogy később.

Ekkor még szerettem őt, és megörült a szívem, amikor megláttam.

Integettem, de nem vett észre engem.

Feltűnt az ezrede lobogója, amin A Kard és Ló Skarlát Serege aranyozott betűi álltak, valamint egy szintén arany ágaskodó ló meg egy kard. Nem sokban különbözött a dom Braga család címerétől, amelyen egy koronás ló ágaskodott egy csontváz felett. Ezt az egységet az apánk állította össze, kizárólag Migaédnek, és a jeles hercegnél alacsonyabb rangú nemesek fiainak. Nem számított, hogy nem léteztek lovak, vagy legalábbis csak alig néhány példány, amelyek mind kancák, és túl öregek a szolgálathoz.

Ekkor hangosat füttyentettem, ahogy korábban is.

A remekbe szabott páncélt viselő Migaéd mellett egy kövér férfi ült – szintén jó páncélban, egyértelműen és szégyenletesen befestett, hatalmas bajusszal –, aki a kártyáiról most rám nézett, és a madarak láttán elkerekedett a szeme. Az a sok vagyonos, puhánynak tűnő férfi mind odanézett. Ahogy az őket szolgáló nők is, akiken világosan látszott, hogy espalleiek, és valószínűleg kurválkodnak. Ilyen sötét időkben számít ilyesmire az ember, és nem szabad hibáztatni őket. Szerintem ezek az emberek inkább szánalomból adtak nekik ezüstöt, nem pedig hogy kihasználják őket, főleg, hogy ilyen közel járt a saját haláluk. Nekünk azt tanítják, hogy a halállal lerántják a leplet arról, amit az istenek tényleg akarnak tőlünk. Kétlem, hogy akár a legrosszabbak is azt akarnák, hogy sánta özvegyek és újdonsült árvák koszolják be aprópénzért a térdüket.

Migaéd ekkor álmosan felnézett, és vonulás közben ismét integettem neki.

Rám hunyorgott, majd talpra állt, habár még mindig az egyik asztalként használt hordónak támaszkodott.

– Galvicha? – kérdezte, húszéves korom ellenére a kicsinyítő képzővel kiegészítve a nevemet, ahogy általában ő és a második bátyám, Pol szokta.

– Igen! – mondtam. – Meglátogatlak, amint tehetem!

– Egy pillanat – mondta, míg a pillantásával megkereste Nouvát az alakzatunk elején. – Lanzamachur, én Migaéd dom Braga szexttábornok vagyok, és beszélni akarok a húgommal. Állítsa meg az egységet!

– Megállni! – közölte Nouva, és megfeszítette az állkapcsát. Nem Migaéd élt vissza először a tiszteletbeli rangjával. A szexttábornokok rendhagyó, általában kevésbé jelentős csapatok felett rendelkeztek, és szinte mindig a befolyásos nagyurak kevésbé hozzáértő gyerekeiből kerültek ki. A szexttábornokok utasítgathattak másokat, és saját kíséretük volt. Finom ruhákat viseltek, és még kitüntetéseket is kaptak, amiket általában nem érdemeltek ki. Jó módszernek bizonyult arra, hogy a nagy családok iszákosai, szerencsejátékosai és forrófejű tagjai ne okozhassanak kárt, közben pedig a családjukat se alázzák meg. A nyugati seregben mindenki tudta, dom Braga melyik fiának keringett vas az ereiben, és az bizony nem ez a fiú volt.

Mégis engedelmeskedni kellett neki is.

Magamon éreztem a katonatársaim pillantásának hőjét, mintha onnan is sugárzott volna rám a nap. Migaéd odasétált hozzám, és nem siette el. Tíz lépéssel arrébb megállt, mert tartott a madaraktól. Bellu érdeklődve felborzolta a bóbitája tollait – talán tudta, hogy ez a kis termetű, bortól és szajháktól bűzlő férfi az úrnője rokona.

– Gyere ide, Daguera! – mondta a rangomat használva. Aztán hozzátette: – Daguera dom Braga. – És ok nélkül felnevetett, vagy talán azért, mert a névnél sokkal alacsonyabb helyet foglalt el a rang.

Habár szégyelltem, hogy Migaéd a lanzám és a parancsokom idejét fecsérli, elragadott a nosztalgia, amikor közelebb lépett, és megéreztem az olajkeveréke illatát, benne egy kis pézsmával és cédrussal. Hirtelen megint négyéves lettem, és a nyakába kapott, hogy a ménem legyen. Aztán nyolcéves lettem, épp csak nekikezdtem a kardforgató leckéknek, ő pedig kimenőt kapott a kiképzésén: tettetett komolysággal megrázta a kezemet, aztán elmondta, milyen derék katona lesz belőlem. Egyszer, hogy felvidítson, amikor lázasan nyomtam az ágyat, virágot is hozott nekem a mezőről, aratáshava első napján, és Aratókirálynőnek nevezett. Már akkor is tudtam, hogy az ő hevenyészve borotvált arcának karcossága különbözik Polétól vagy apámétól – már amikor a herceg eltűrte a lánya ölelését. Migaéd leheletén mindig éreztem az italt, de kislányként nem tudtam, miféle gonoszságokat okoz. Csak azt, hogy amikor velem beszélt, akkor felnőttnek és különlegesnek éreztem magam, olyasvalakinek, akit érdemes meghallgatni.

Ez egyik gyerek számára sem apró dolog.

– Húgom – mondta.

– Bátyám – feleltem, és fejet hajtottam. Amikor visszanéztem rá, pillantásommal könyörögtem neki, hogy fogja rövidre.

– Mint láthatod, az embereimmel találtunk egy vidám, árnyékos kis fogadót, messze a forróságtól, és pár hordónyit a gallard szőlő levéből. Már olyan rég nem láttalak! Igazán marcona katonának tűnsz! Csatlakozz hozzánk, ebédeljünk, és játsszunk pár kör tornyosat!

Szóra nyitottam a számat, de egy hangot sem tudtam kinyögni.

Nouva így szólt:

– Szexttábornok, minden tisztelettel, a daguerára szükség van. A kvártélyunkat biztosítani megyünk, és hogy elhelyezzük a madarainkat. Ma este szabad lesz.

Migaéd nem szerette, ha meghiúsították, amit akart. Senki sem szereti, de érdemes megtanulni, hogyan ne üljön ki az arcunkra. A bátyám vonásain megvetés suhant át, mielőtt visszavarázsolta volna a mosolyát.

– Nos, estére aligha tudok majd talpra állni, nemde? – mondta, megrázva borosserlegét.

Nagyapa sarjfából készített pajzsa lecsúszott a tönkről, aminek Migaéd döntötte, és a földre hullott; középső, egy viharfelhő emberi arcaként mintázott acéldudorja a talajba nyomódott. Elképedtem. Hosszú évek óta nem láttam, de gyerekkorom korai szakaszában jóbarátom volt, mert a nagytermünkben lógott. Habár most épp csak megpillantottam, hiszem, hogy ez fontos jelentést hordozott magában – mintha az istenek kacsintottak volna rám. A pajzsnak nagy szerepe lesz ebben a történetben – lándzsák és számszeríjnyílvesszők marását viseli majd, és lesz rajta egy véres kéznyom is.

A fája mennydörgést rejt, a fémrésze villámot.

Corlu dom Bragának, apám apjának készült, egy férfinak, akiről azt mondták, előbb töri ketté a saját gerincét, mint hogy megszegje a szavát. Őszintesége okán jobban szerették őt Bragában, mint Seveda királyát a pénze és a címei miatt.

– Komolyan, lanzamachur, elküldhetem pár emberemet, hogy megcsinálják, amiért szükség lenne Daguera dom Braguerára… háh! – Ekkor ránézett Bellura és Dalgathára, aki oldalra biccentett fejjel figyelte őt. – …hacsak annak nem ezekhez a bestiákhoz van köze, mert akkor bizony biztosan van itt elég nő, aki gondoskodhat róluk.

Láttam, közel jár hozzá, hogy a kérését hivatalos paranccsá tegye.

Így szóltam hát, elég halkan, hogy rajta kívül más ne hallhassa:

– Kérlek, bátyám.

A szemembe nézett. Szemének formája csinos volt, de megereszkedett az italtól, a fehérjét pedig apró, vörös erek tarkították. Pár pillanatig engem fürkészett, majd végül belátta, hogy komolyan beszélek.

– Sath tüzes segglyukára! – mondta. – Látom, hogy nektek, nőknek csak a kötelesség számít, ami a becsületetekre válik. Átmentél a próbán, Daga-laga-braga húgocskám. Most menj, szolgáld a királyt, ezer évig éljen, a bajsza pedig még tíz évvel tovább!

A szégyentelenül festett bajszú, kövér férfi erre hangosan felkacagott. Nyilvánvalóan azért viselte a bajuszát hosszan, feketén, szarv alakúra formálva, mert az uralkodónk, Kalith is úgy hordta.

Köszönömöt tátogtam, majd így szóltam:

– Ma este felkereslek, dom Braga szexttábornok.

– Úgy legyen! – felelte a bátyám, majd egy pillanatra mintha elfelejtette volna, hol van, de eszébe jutott. Rám mosolygott, és visszatántorgott a játékhoz.

Nouva kiadta a parancsot, és továbbmentünk, én pedig együtt meneteltem a többiekkel, és fogtam Bellut, mert megnyugvást leltem a tolla érintésétől.

Tudtam, hogy a lanzánk egyik tagja, Vega Charnat megvetéssel néz rám. Mindenre úgy nézett, ami nem sör vagy harc. Megfordultam, és rápillantottam – a szeme aprónak tűnt nagy deszkányi fején. A többségünkhöz hasonlóan ő sem viselte a sisakját, úgyhogy láttam lapos ökölvívófülét, amit mócsinggá vertek Galimbur, Ispanthia – Seveda után – második legnagyobb városának utcáin. Galimburban kemény az élet: erődváros, tele katonákkal, kovácsokkal és bőrmívesekkel. A legjobb közelharcosok onnan származnak.

Vega gyűlölt, mert két madaram van – míg az övéi közül az egyik meghalt.

Gyűlölt, amiért kardforgatásban legyőztem őt.

Gyűlölt, amiért vagyonos családból származom, és mert befolyásos fivéreim vannak.

Azt hitte, eszméletlenre püfölhetne két nagy, vastag öklével, már ha rájönne, hogy kerülhetné el, hogy megbüntessék, amiért megütött egy rangban nála magasabban lévőt, illetve azt, hogy hivatalos párbajra kelljen hívnia, amiben bizony megölném őt a spadínommal.

A dolgok még nem fajultak idáig, de nem tudtam, hogyan kerülhetném el vele a konfliktust. Nem azért akartam, mert féltem, hogy megüt; habár persze nem is vágytam rá.

Egyszerűen nem érdekelt.

Kimerítő olyasvalakivel foglalkozni, aki ellenséget lát benned, miközben neked eszedbe sem jut.

Persze gyakran pont ez ad okot az utálatukra.

5

Espalle régi lópiacán szállásoltak el minket, ahol a madarainknak is sok állás jutott. Habár már hosszú évek óta nem éltek lovak, a város nem bontotta le a piacot és a számos istállót. Ahhoz el kellett volna fogadniuk, hogy a lovak végleg kihaltak, hiszen még ha találtak volna is élő csődört, a pár megmaradt kanca túl öreg volt már a tenyésztéshez. Csak azok élték túl a lópestist, amelyek a kitörésekor vemhesek voltak, és azokból sem az összes.

Espalle érzelgőssége nem számított egyedülállónak: a Koronavidék minden városában álltak még istállók, lókikötő rudak és itatóvályúk – habár persze ezeket a vályúkat ökrök, szamarak és más állatok is használhatták. A botlókór először a születésem előtt csapott le, Pigdenay északi, holti városából. Az állat, amely elkapta a betegséget, elkezdett tántorogni, botladozni, gyakran elvesztette az egyensúlyát. Jobb volt akkor már megölni, mert a betegség fájdalmasan ér véget, mivel a koponyában felpüffed az agy, és az áldozat megőrül. A járvány nem terjedt gyorsan. Az elrejtett lovak évekkel később kapták el, és az egyetemeken egyesek úgy hiszik, ez azért lehet, mert a fertőzést mi, a ségek hordozzuk, noha nekünk nem árt.

Emlékszem valamire, ami talán álom volt, bár szerintem tényleg megtörtént. Kisgyerek lehettem, talán négyéves, és láttam apám három lovát egy szürkületbe burkolózó mezőn. Ketten közülük ringatóztak, mintha olyan zenét hallgattak volna, amit csak ők hallottak. A harmadik tőlük jó messze állt, rémülten. A harmadikat Idalának vagy Csillagnak hívtuk. Csikózott, amikor elért Bragába a betegség, úgyhogy védettséget élvezett ellene. A csikója meghalt. Átlagos ló volt, lovaglásra, nem háborúra termett, ám a puszta túlélése miatt igen értékessé vált.

Idalát kislányként jóbarátomnak mondtam, és később még mesélek majd róla.

Miután megetettük a madarainkat az egyre kevesebb táplálékukból, elhelyeztük őket a lóállásokban, és otthagytunk néhány nőt, hogy figyelje őket, nehogy valami rosszat csináljanak. Az árverési csarnokban vertük fel a sátrakat – a csarnokról eltűnt a tető, az ágaskodó lovat ábrázoló, nagy bronzszobor azonban megmaradt: a goblinok felborították, de nem pusztították el. Mi a falnak döntöttük, és sokan csókot nyomtunk a gyönyörű szobor lábára.

Ezután azt kellett eldöntenünk, hogyan fürödjünk.

A városban ritkaságnak számított a friss víz, mivel a goblinok a kútjainkba hajigálták áldozataik lekapargatott, rózsaszín csontjait. És bele is szartak a kutakba. Legalábbis a part közelében csináltak ilyet, mert velünk ellentétben ők meg tudják inni a tengervizet. Alisenne a túlélőktől megtudta, hogy Espalle fürdőházát a harapósok vágóhídnak használták, és most már szennyes volt. Még ha nem lett volna ez a helyzet, akkor is túl kicsinek találtuk volna Ispanthia teljes nyugati seregének. Társadalmi helyzettől függetlenül minden spanth vágyik a tisztaságra. Ha az ember meg akar sérteni minket, spanthokat, akkor elég, ha büdös hónaljjal vagy ágyékkal, esetleg zsíros, csimbókos hajjal megáll a közelben. Ez persze megbocsátható, ha valaki hadjáraton van, esetleg hajón; ám egy tisztességes városban, ahol vannak erőforrások, rossz ízlésre vall.

Ebben a holtiak a legrosszabbak.

Késő délután lesétáltunk a tengerhez, levetkőztünk, és kis darab szappanokkal megfürödtünk, amit a szakácsunk, Bernuz készített nekünk hamuzsírból, juhzsírból és homoktövisolajból. Rengeteg szemetet találtunk a vízben, és egy ízben egy bottal arrébb kellett löknünk egy halott férfit is. Amikor visszaúszott, Inocenta megszidta, közölte vele, hogy a kapcsolatuknak vége, és jobb lenne, ha békén hagyná. Mindig úgy gondoltam, hogy ’Centa szép nő, de legjobban akkor éreztem így, amikor megnevettetett.

Miután felöltöztünk, körbeadtunk a parton némi bort, és énekeltünk. A körülöttünk fekvő vidéket borító roncsok és halál ellenére is gyönyörű napunk volt. Egy katonát kevés dolog szolgál úgy, mint amikor megtalálja a szépséget egy ocsmány helyen, vagy a derűt a félelem ölében.

A legtöbben mostanra eltávozhattunk. Nem akartam elmenni, de azt mondtam a bátyámnak, Migaédnek, hogy meglátogatom, és fontos betartani, amit az ember mond.

– Kidőlt – közölte a béna bajszú, kövér férfi, amikor visszamentem a fogadóhoz.

Nem nagyon jutott eszembe, hol a fogadó, mert Espallénak szűk és kanyargós utcái voltak, és csak arra emlékeztem, hogy a cégéren farkas vagy kutya, esetleg rosszul rajzolt macska látszott, meg három csillag. Úgyhogy nem nagyon kérdezhettem rá a fogadó nevére. Később a részeges nevetés hangját követtem, és végre rátaláltam A Kard és Ló Skarlát Seregére, ahol még mindig nem láttam lovat, habár ezen vitézek némelyike úgy bőgött, mint a szamár. Úgy véltem, nem lennének túl hasznosak egy csatában, bár a parancsnokságuk alá tartozott Braga néhány közkatonája meg pár külföldi zsoldos is. Jól megnéztem magamnak egy férfit, aki páncélinget és bőrvértet viselt – egy fenyegetőnek látszó galt volt, aki a tisztek körül lődörgött, de nem vitte túlzásba az italt. A lándzsája és csupasz lába alapján a Cidriző őrség egyik tagjának hittem – róluk köztudott, hogy zsoldosoknak állnak.

A kövér férfi a Bolsu dom Gatán néven mutatkozott be, úgyhogy én is elárultam neki a nevem, habár már úgyis tudta. Nem tudtam figyelmen kívül hagyni, milyen díszes a páncélja – majdnem annyira, mint Migaédé. A mellvértjére tehetséges művész készített vésést: két vadkan állt a hátsó lábán, egymással szemben, mintha harcra készültek volna, félelmetes agyarakkal, őrült tekintettel. Úgy gondoltam, a vadkan balszerencsés szimbólum egy olyan család számára, amelynek tagjai szép lassan mind elhíznak, majd végül arra jutottam, hogy ez tapintatlan gondolat. Aztán észrevettem, hogy az inggallérja, amely kis szárnyként ült a nyakvértje felett, kissé foltos volt, mintha tintával kente volna össze, és rájöttem, hogy a bajuszába kent festék valószínűleg lecsorgott a nyakán.

Beharaptam a számat, hogy egy arcizmom se rezzenjen.

– Láthatnám? – kérdeztem.

– Felteszem, nem lenne illetlenség, ha a húg megnézhetné a testet – mondta, vagy valami hasonlóan fennkölt dolgot válaszolt, majd odahívta Pedrut, a bátyám szolgáját. Pedru nyílt képű fiú volt, és rögtön megkedveltem.

Bekísért egy szobába, ami meleg emberi testektől és bortól bűzlött, és ahol egy olívaolajos lámpás füstölt az ablakon beszűrődő, gyér fényben. Egy nálam egy évvel sem idősebb, sőt talán fiatalabb nő épp öltözködött, és kezdetben nem nézett rám. Akkoriban azt hittem, szégyenkezik, és talán így is volt, de nem tudhatta, hogy Migaéd húga vagyok, ráadásul egyszerű páncélomban, a spadínommal gyilkoláshoz öltöztem.

Mielőtt elfordítottam volna a tekintetemet félmeztelen alakjáról, láttam a térde felett a Horda törvénye miatt okozott heg erőteljes, rózsaszín pírját. Megpróbáltam barátságosabb kifejezést ölteni, de kétlem, hogy sikerült volna. Az nekem nem nagyon megy.