Viktor E. Frankl

VAN MIÉRT ÉLNI

Az élet értelme és a reziliencia

Viktor E. Frankl korábbi könyve az Open Books gondozásában

Válaszd az életet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Viktor E. Frankl: WER EIN WARUM ZU LEBEN HAT –
Lebenssinn und Resilienz, Beltz Verlag, 2017

© 2017 Beltz Verlag in the publishing group Beltz Weinheim Basel

A 149. oldalon szereplő grafika © IMAGNO/Viktor Frankl Archiv

Hungarian edition © Open Books, 2023

Hungarian translation © Berényi Gábor, 2023

Fordította Berényi Gábor

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztette Szabó Zsuzsa

Borítóterv Bártfai Katalin

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-136-8

Tartalom

Ha az embernek megvan a maga miértje az életre, akkor szinte minden milyennel megbirkózik

Előszó az első kiadáshoz

1. RÉSZ. HAT ÉVTIZED SZÖVEGEI

A pszichoterápia szellemi problémái

Pszichiátriai önreflexió

Filozófia és pszichoterápia. Az egzisztenciaanalízis alapvetése

A pszichoterápia gyógyszeres támogatása neurózisokban

A koncentrációs tábor pszichológiája és pszichiátriája

Rudolf Allers, a filozófus és pszichiáter

Pszichologizálás – avagy a gyógyászat humanizálása?

Az individuálpszichológia találkozása a logoterápiával

Éhe a kenyérnek – éhe az értelemnek

Az ember a végső értelmet keresi

In memoriam 1938

Megjegyzések a korszellem patológiájáról

2. RÉSZ. AZ EGZISZTENCIAANALÍZIS ÉS A LOGOTERÁPIA ALAPVONÁSAI

I. Egzisztenciaanalízis mint a személyes létezés magyarázata

Dimenzióontológia

II. Az egzisztenciaanalízis mint a kollektív neurózisok terápiája

Az egzisztenciális vákuum

III. A logoterápia mint orvosi lélekgondozás

Metaklinikai pathodicea

IV. A logoterápia mint a noogén neurózisok specifikus gyógymódja

V. A logoterápia mint nem-specifikus gyógymód

FÜGGELÉK

Jegyzetek

Viktor E. Frankl további művei

Magyarul megjelent művei

Otto Pötzl emlékére, aki 1928 és 1945 között a bécsi egyetemi
Neurológiai-Pszichiátriai Klinika igazgatója volt.

Ha az embernek megvan a maga miértje az életre, akkor szinte minden milyennel megbirkózik

Előszó az új kiadáshoz

Nemcsak két szakágban működő szakorvos vagyok, hanem négy koncentrációs tábor túlélője is, ennélfogva tudomásom van arról, hogy az ember képes szabadon túllendülni mindenfajta meghatározottságán, s akár a legnyomasztóbb és legsúlyosabb feltételekkel és körülményekkel is szembeszállni annak révén, amit a szellem dacolóképességének szoktam nevezni.[1]

Midőn Viktor Frankl röviddel a koncentrációs táborból való szabadulása után papírra vetette ezeket a sorokat, még senki sem beszélt „rezilienciá”-ról, ellenálló képességről. A fogalom csak az 1970-es évek végén, Emmy Werner Die Kinder von Kauai (Kauai gyermekei) című, hosszú távú felmérése nyomán vált az orvosi diskurzus állandó részévé. A fejlődéslélektan amerikai kutatója 698 gyermeket figyelt meg, akik 1955-ben a Hawaii-szigeteken születtek, és nehéz körülmények között nőttek fel. Egyharmaduk a szülői házban tapasztalt szegénység, munkanélküliség vagy alkoholizmus ellenére pszichésen stabil, sikeres felnőtté vált. Ezt a részcsoportot közelebbről megvizsgálva Werner egy sor „rezilienciatényező”-re bukkant: mindenekelőtt valamilyen állandó vonatkoztatási személyhez való biztos kötődésre, de a humorra, a segítség elfogadására való készségre és a spiritualitás különböző formáira is.

A pozitív pszichológia megjelenésével a rezilienciakutatás ezt és további tényezőket mint meghatározó mozzanatokat behatóbban vizsgálta, s hamarosan felismerte, hogy ezeket nemcsak nehéz életkörülmények leküzdéséhez kell figyelembe venni, hanem általában is a sikeres élet vezérfonalának tekinthetők. Ezért egy ideje a tudományos és a népszerű pszichológiai szakirodalomban szabályos divatja van a reziliencia fogalomnak.

A szakirodalomban gyakran hivatkoznak Viktor Franklra – mégpedig életművére és életrajzára egyaránt, különösen arra való tekintettel, hogy a hitleri diktatúra alatt négy koncentrációs tábor foglyaként hogyan maradt életben, és miként dolgozta fel a lágerekben szerzett tapasztalatait. Egyes szerzők egyenesen a rezilienciakutatás egyik úttörőjének tekintik Franklt – jóllehet terjedelmes életművében maga a „reziliencia” szó valójában egyetlenegyszer sem lelhető fel.

Ez a hiány már annyiban is figyelemre méltó, hogy Frankl 1997-ben bekövetkezett haláláig kifejezetten élénken és érdeklődéssel követte a pszichiátriában, a pszichoterápiában és a pszichológiában folyó mindenkori tudományos vitákat, és ismételten kritikus szemmel foglalkozott a viselkedéstudományokon belüli új kutatási irányzatokkal és témákkal. Ennélfogva nem valószínű, hogy különösen a Harvard, a Dallasi, a Duquesne és a San Diegó-i Egyetem keretei között folytatott oktatói tevékenysége során ne került volna kapcsolatba a reziliencia fogalmával és koncepciójával.

Visszatekintve nem rekonstruálható pontosan, miért engedte át másoknak ezt a fogalmat, és miért nem foglalkozott vele sohasem, jóllehet a „szellem dacolóképessége” fogalom nagyon hasonló felfogást tükröz, s ez abban a Nietzsche-idézetben is visszhangzik, amely Viktor Frankl különböző szövegeiben is visszatér: „Ha az embernek megvan a maga miértje az életre, akkor szinte minden milyennel megbirkózik.”[2] A Nietzsche-féle passzív „elviselés”-t Frankl persze a „szellem dacolóképessége” aktivitásába fordítja át:

„Jellegzetes lágerlakók leszünk-e, vagy ebben a kényszerhelyzetben, még az ilyen szélsőséges határhelyzetben is emberek maradunk. Ez mindenkor döntés kérdése […] Ha számomra még bizonyításra szorult volna, hogy a szellem dacolóképessége valóság – a koncentrációs tábor volt erre az experimentum crucis.”[3]

Hogyan viszonyul egymáshoz a reziliencia és a „szellem dacolóképessége”? A következőkben a reziliencia fogalom és Frankl műveinek körvonalait hasonlítjuk össze abból a szempontból, hogy melyek a lehetőségei a megváltoztathatatlan szenvedés lelki elviselésének, hogy ily módon rámutassunk a két felfogás megegyezéseire és különbözőségeire.

Reziliencia, még mielőtt a kifejezés létezett volna?

Ahhoz azonban, hogy ilyen párbeszédet folytassunk a rezilienciakutatás és a Frankl által alapított kutatási hagyomány között, először egy történelmi félreértéssel kell leszámolnunk – ráadásul e tévedés racionális tisztázása megkönnyíti a Frankl-féle logoterápia és a reziliencia közötti viszony mélyrehatóbb tárgyalását: olykor azt olvassuk, hogy Frankl tulajdonképpen rezilienciájának (vagy dacolóhatalmának) köszönheti, hogy túlélte hároméves internálását Theresienstadt, Auschwitz, Kaufering és Türkheim lágereiben;[4] ez egyenesen a reziliens viselkedés hatásának ékes példája – ami inkább a történelmi és egzisztenciális realizmus hiányáról, mint rezilienciáról és/vagy a „szellem dacolóképességé”-ről tudósít.

Mert a dolog azért nem ennyire egyszerű: a szenvedést, betegséget, igazságtalanságot és halált nem ilyen könnyű kijátszani és alávetni az emberi akaratnak, mintha pusztán a „helyes” attitűd vagy bizonyos rezilienciatényezők tennék lehetővé szenvedéssel teli helyzetek túlélését (s megfordítva: akik nem élik túl ezeket, azokat felelőssé lehet tenni a sorsukért). Megemlékezéseiben maga Frankl is elég gyakran hangsúlyozta, hogy éppen a „legjobbak” voltak, akik nem élték túl a holokausztot, s a túlélést elég gyakran nem annyira önmagának, mint a puszta véletlennek vagy meg nem érdemelt kegynek köszönhette:

Mert mi, túlélők, pontosan tudtuk, hogy közülünk a legjobbak nem jöttek vissza onnan – pont a legjobbak nem tértek vissza! Ezért a túlélésünket csakis érdemtelen kegynek érezhettük.[5]

Frankl a halálban inkább az önkényességet, a túlélésben pedig a kegyelmet emelte ki – s egy olyan politikai rendszer vészterhes szerepét, amely előidézte, hogy a puszta véletlen, például a felügyelők és a lágerparancsnokok pillanatnyi szeszélye, dönthetett a lágerek lakóinak léte vagy nemléte felől. Frankl tehát ebben a tekintetben – s nem csak a holokauszt történeti és az egyes ember szempontjából való egyedisége miatt – sokkal inkább az emberi szenvedés valóságos elismerése iránt elkötelezett, semhogy a szenvedést valamely más céllal vagy fogalommal igazolhatná, mint azzal, ami: hogy fájdalmas, s emiatt semmivel sem megszépíthető.

Így aztán azokra a kísérletekre, melyek a szenvedés ilyen formában történő átértelmezésére irányultak – többségében a segítő szakmák képviselőivel együtt –, két okból is gyanakvással tekintett: egyrészt, mert a mindenkori helyzet komolyságával éppoly kevéssé vetnek számot, mint azzal, hogy a szenvedés helyzetfüggő; másrészt, mert félő, hogy alábecsülik a szenvedés feltétlenségét, s ezzel éppen hogy nem azt a szellemi attitűdöt foglalják el, melynek alapján a szenvedés elismerhető, őszintén konfrontálható s talán le is küzdhető.

…mégis mondj igent az életre

Frankl számára a lényeg nem is annyira a konkrét szenvedés leküzdése volt, hanem az az előzetesen tisztázandó, sokkal alapvetőbb és feltétlenebb kérdés, hogy vajon egy élet, amelyet előbb vagy utóbb megkísért a szenvedés, bűn és halál tragikus hármasa – tehát minden emberi élet –, egyáltalán lehet-e még értelmes és élni érdemes. Az e kérdésre vonatkozó gondolatai a koncentrációs táborból való szabadulását követő egyik első előadásának alábbi kulcsmondataiban fejeződnek ki. Bennük fogalmazza meg egyszersmind életműve, a logoterápia és egzisztenciaanalízis egyik vezérmotívumát is:

Hölgyeim és uraim, nem hiszem, hogy hibáznék, ha e helyen személyesre váltok; inkább azt hiszem, ezzel tartozom önöknek, hogy megkönnyítsem az önök számára annak megértését, amit közölni szeretnék. Nos hát: a koncentrációs táborban számtalan súlyos probléma adódott; a rabok számára azonban végső soron ez volt a kérdés: „Túléljük-e? Mert a szenvedésünknek csak ekkor volna értelme.” Számomra azonban a kérdés másként hangzott – az én problémám éppen az előbbi fordítottja volt: van-e a szenvedésnek, a halálnak értelme?

Mert a túlélésnek csak ekkor lehetne értelme! Más szavakkal: csak a – minden tekintetben – értelmes élet méltó arra szerintem, hogy megéljük, viszont az olyan élet, amelynek értelmessége a vakvéletlennek kiszolgáltatott – nevezetesen, hogy megússzuk-e, vagy nem –, nos, az ilyen életet, amelynek az értelme ily kétséges, tulajdonképpen akkor sem tekinthettem élni érdemesnek, ha sikerült életben maradni…[6]

Ha tehát Frankl terjedelmes életművében ismételten visszatért a szenvedés leküzdésének témájára, akkor ennek – bár nem egyedüli és nem is elsődleges – oka az volt, hogy feltegye a kérdést: hogyan maradhat az ember a szenvedésben is lelkileg egészséges? Először is azt kellett tisztázni, vajon egyáltalán akkor is értelmes lehet-e az élet, ha, jóllehet csak átmenetileg, szenvedés árnyékolja be; ezzel a szenvedést az általában vett létezés értelmességével hozza összefüggésbe: mondhatunk-e mégis igent az életre?

Csak amennyiben az élet a szenvedés ellenére is értelmes, s amennyiben még szenvedéssel teli helyzetekben is sikerülhet valamilyen értelmet fellelnünk benne, akkor van egyáltalán értelme, érvel Frankl, vállalni a fáradságot, hogy a szenvedéstől indíttatva megharcoljunk az életért – mindig feltételezve azonban, hogy megváltoztathatatlan szenvedésről van szó. Mert ha a szenvedés megváltoztatható, a pillanatnyi értelmességre irányuló felszólítás nyilvánvalóan nem az elviselésére szól, hanem arra, hogy próbáljuk meg megszüntetni vagy legalábbis enyhíteni.

A szenvedés Frankl-féle értelmezésének döntő eleme a realizmus – ezért a kötetben összegyűjtött, hat évtizedet felölelő szövegek arra utalnak, hogy a szenvedő ember Frankl-féle felfogása egyebek között abban különbözik számtalan, manapság divatos megküzdési modelltől, ideértve a rezilienciát is, hogy a szenvedést nem az emberi tapasztalás különleges esetének, hanem a létezés normális alkotórészének tekinti. Mert egyetlen létezés sem úszhatja meg a szenvedést és a bűnt, mindegyiknek szembe kell néznie a dolgok mulandóságának problémájával és a saját halandóságával. Frankl tehát a segítő hivatások realizmusában bízik, amikor az ember szenvedésre való képességét éppúgy a lelki-szellemi érettséghez tartozónak tekinti, mint a szeretetre és munkára való képességet – végső soron az életképesség részének, mert a szenvedés, miként az öröm is: az élet része.

Értelem a szenvedésben és a szenvedés dacára

Viktor Franklról gyakran – s vélhetően joggal – mondták, hogy rendkívül optimista és pozitív ember- s világképet vázol fel, ezért első pillantásra paradoxnak tűnhet, hogy életművében oly tág teret foglal el a szenvedésre való képesség és a szenvedés leküzdése. Ez részben nyilvánvalóan történetileg és életrajzilag értelmezendő: a múlt században magát komolyan vevő európai pszichiátria és pszichológia, amennyiben tartani kívánta magát a realizmus minimumához, nem térhetett egyszerűen napirendre azon a civilizációs sokkon, amit Auschwitz és Hirosima jelentett. Részben pedig könnyen belátható, hogy az értelem kérdése különösképpen a szenvedésben merül fel, amikor lehetőségek zárulnak be, és embereknek azzal kell szembenézniük, hogy emiatt összességében kételkedjenek az életben vagy kétségbeessenek.

A logoterápia hozzájárulása ehhez a problémához a feltétel nélküli realizmusban rejlik – s ez részben azt jelenti, hogy a szenvedést nem száműzi az élet összképéből, részben viszont nem feledi és veszti szem elől a szenvedésben megőrzött jót, s figyelmét még megmaradt vagy újonnan megnyíló lehetőségekre fordítja, ezekben keresve az értelem rejtve maradt lehetőségeit.

A vigasz, amelyet a logoterápia és az egzisztenciaanalízis nyújt a szenvedő embernek, abban is áll, hogy biztosítja róla, hogy az élete mindig értelmes volt, s a szenvedésben is értelmes lehet. A továbbiakban arra a klinikai megfigyelésre épül, hogy a szenvedésnek nem feltétlenül kell kétségbeesést jelentenie, hanem adott esetben jóval több reakcióra kínál lehetőséget – vagyis a sors, bármilyen erővel sújtson is le, még alakítható.

A teljesítménykényszerrel kapcsolatban, amelyet olykor kapcsolatba hoznak a reziliencia fogalom mostani recepciójával, a „szellem dacolásá”-nak Frankl-féle modelljét meg kell óvni attól a félreértéstől, hogy arról lenne szó: a szenvedőt a mostanság igen divatos optimalizációs törekvések jegyében kell sikerre vezetni, megerősítést és önmegvalósítást nyújtani a számára. Mindez bekövetkezhet, és a szenvedésben fellelhető értelem lehetőségeire irányuló empirikus kutatás valóban túlnyomórészt ilyen hatásra utal. Ám amikor Frankl megfogalmazta gondolatait a „szellem dacolóképességé”-ről és a szenvedésben fellelhető értelemről, ez még egyáltalán nem állt az általa alapított orvosi lélekgondozás középpontjában.

Frankl számára inkább az volt a fontos, hogy az értelmetlen életben, amely elsődleges megbetegedésükön túlmenően szabályos felmorzsolással fenyegeti a betegeket, mivel a betegség megfosztja őket megszokott kibontakozási lehetőségeiktől, élhető alternatívát állítson szembe a szenvedéssel: nem a szenvedés miatt, nem is azzal szemben, sokkal inkább azzal dacolva tárja fel és valósítsa meg az értelem még meglévő egyéni lehetőségeit.

A gyógyítás értelmet igényel

Ezzel az egzisztenciális felépítménnyel és a belőle fakadó orvosi-lélekgondozási ajánlattal Viktor Frankl és a logoterápia hosszú ideig egyedül állt; pontosabban nemcsak egyedül, hanem ráadásul közvetlen ellentétben azokkal a sokkal kevésbé egzisztenciálisan motivált modellekkel, amelyek az értelem kérdését szőröstül-bőröstül a patológia birodalmába kívánták száműzni. Viktor Frankl ebben az összefüggésben patologizmusról beszélt,[7] tehát az emberi célok oly módon történő szem elől tévesztéséről, hogy azokat tulajdonképpen nem az emberi érettség jeleként, hanem inkább a lélek kisiklásaként értelmezték s értették félre:

A patologizmus ott a legaggasztóbb, ahol nemcsak az emberit tévesztik össze a betegessel, hanem az egyáltalán létező leginkább emberit: nevezetesen az aggódást azért, hogy az emberi létezés a lehető legjobban meg legyen töltve értelemmel, ahol ezt a leginkább emberit mindössze valami nagyon is emberinek, gyengeségnek, komplexusnak tekintik. Pedig az embernek az az igénye, hogy értelemre leljen létezésében, ez az értelemakarás éppenséggel nem a betegség jele, sőt, inkább […] gyógymódként működhet.[8]

Az egyén számára, akit különösen az értelem kérdése foglalkoztat, aki tehát a szenvedésben egzisztenciális kérdésekkel kell, hogy szembenézzen, nyilvánvalóan végzetes következményekkel jár az ilyen általános patológiás gyanú. Egyrészt árnyékot vet az életére; s még azt is bizonyítva látja, hogy a szenvedésével járó vélt vagy valóságos értelemvesztésben nem valamiféle egzisztenciális cél fejeződik ki, hanem az voltaképpen nem egyéb, mint lélektani torzulás. Íme, Sigmund Freud ellenszavazata:

Abban a pillanatban, amikor az élet értelmére és értékére kérdezünk, már betegek vagyunk, mert e kettő objektív értelemben nem létezik; csak bevallottuk, hogy kielégítetlen libidó lakozik bennünk, s valami másnak kell ezzel együtt járnia, valamiféle erjedésnek, ami gyászhoz és depresszióhoz vezet.[9]

Ennek jegyében azt, ami Frankl szerint a leginkább emberi kérdés – az értelem kérdése –, valamiféle pszichés fogyatékosság jeleként magyarázzák, ami azzal a következménnyel jár, hogy ezt közlik velünk: nemcsak a világ nincs rendben, hanem velünk sincs rendben valami. Nézzük például, hogy próbál ezen értelemmodell alapján egy haldokló betegnek tanácsadással szolgálni Kurt Eissler:

A beteg korábbi életének értelemmel való telítettségét a jelenlegi szakasz értelmetlenségével vetette össze; de még most is, amikor már nem volt képes a szakmájában dolgozni, s naponta órákat kellett fekve töltenie, az élete mégis értelmes, vélekedett, mégpedig azért, mert léte fontos a gyermekei számára, s így neki is volt teljesítendő feladata. Ám amikor egyszer beszállították a kórházba, s kilátása sem volt arra, hogy valaha is visszatérhet otthonába, s az ágyból sem kelhet ki többé, úgy érezte, haszontalan húsdarab lett belőle, s az élete elveszítette minden értelmét. Bár kész volt arra, hogy mindaddig elviselje a fájdalmat, amíg ennek van valami értelme; de minek ítélném arra, hogy akkor is elviselje szenvedését, amikor az életnek már régóta semmi értelme sincs? Erre azt válaszoltam, hogy megítélésem szerint durva hibát követ el; mert az egész élete értelmetlen, s még az előtt értelmetlenné vált, hogy egyáltalán megbetegedett volna. Az élet értelmét megtalálni, mondtam, a filozófusok hiába próbálkoztak, így hát a különbség korábbi és mostani élete között egyes-egyedül abban áll, hogy abban a korábbi szakaszban még tudott hinni az élet valamiféle értelmében, míg a mostaniban erre már nem képes. Valójában, kötöttem a lelkére, életének mindkét szakasza teljesen értelmetlen. Erre a kijelentésre a nőbeteg tanácstalanul reagált, úgy tett, mintha nem jól értene, s könnyekben tört ki.[10]

Az ilyenfajta nihilizmussal a logoterápia és az egzisztenciaanalízis olyan utalásokat és segítségeket szegez szembe, melyek révén reménykedve tekinthetünk a világra, s éppen a maga tökéletlenségében fogadhatjuk el azt. Mert ez a tökéletlenség ezt mondja nekünk: a világ a reményünkre van utalva, s csak az ember az, aki ezt a reményt egyáltalán beviszi a világba. Ha feladja, a reménység nyomtalanul tűnik el a Föld felszínéről – nyilvánvaló következményekkel nemcsak a világra, hanem az egyes emberre nézve is. Ez pedig ismét csak ennyit jelentene: az ember reménye és értelemre törekvése nem lélektani fogyatékosság, hanem a természetében, ennélfogva a világ természetében is rejlik. A lélektani fogyatékosság inkább a reménytől és értelemtől való elfordulásban nyilvánul meg – mert ez egyet jelent az emberi én- és világmegélés egyik alapjellegzetességétől való elfordulással.

Koncepciójának Az egzisztenciaanalízis és a logoterápia alapvonásai című munkában történő részletes taglalása 205–351. oldal) mellett Frankl hat évtized során született szövegei az értelemközpontú pszichológia különböző dimenzióit mutatják be, kezdve a fogyatékosság-központú pszichoanalízistől való korai elhatárolódásától (Pszichiátriai önreflexió, 51–56. oldal), A koncentrációs tábor pszichológiája és pszichiátriája című íráson át (79–113. oldal) egészen addig, ahogy a modern fogyasztói társadalom értelemválságával foglalkozik (Megjegyzések a korszellem patológiájáról, 191–203. oldal).

A belső erőhöz vezető út a nehéz életkörülmények közepette tehát nemcsak a megerősítendő énen, hanem a megvalósítandó értelmen át is vezet. Tekintettel arra, hogy Franklnak mint a rezilienciakoncepció úttörőjének olykor milyen szerepet tulajdonítanak, le kell szögezni, hogy bár kétségkívül jelentős átfedések tárhatók fel a reziliencia és a „szellem dacolóképessége” között, a szenvedés leküzdéséhez vezető út és annak célja a két esetben eltérő.

Frankl modellje a kortárs rezilienciarecepciótól például abban különbözik, hogy ő a rezilienciát tulajdonképpen nem célnak, hanem az értelemre való feltétlen nyitottság melléktermékének tekinti; továbbá bízik az ember természetes öngyógyító erőiben, amennyiben, akár még a változatlanul maradó szenvedés mellett is, felcsillan az értelem valamiféle lehetősége, s ezáltal jobban sikerülhet az adott ember egyéni arculatát annak egyedi helyzetében méltányolni.

A rezilienciakutatásban ezzel szemben az a törekvés mutatkozik, hogy egyedi megfigyelésekből és csoportos vizsgálatokból kiemeljék azokat a tényezőket, amelyek rendszerint hozzásegítik az embereket ahhoz, hogy reziliensek legyenek. Eközben gyakran szem elől tévesztik, hogy éppen a szenvedés és annak leküzdése kapcsán minden gondolkodás, ami arra irányul, hogy „rendszerint” mi az, ami segíteni tud, beleütközik az egyedi személy mindenkor egyedi helyzetébe – s ezáltal e személy korlátaiba. Mihelyt azonban konkrét szenvedéssel szembesülünk, szükségessé válik, hogy saját megélésünket, döntésünket, cselekvésünket és segítségünket ne csak ismert tényekre irányítsuk, hanem még fel nem fedezett lehetőségek felé is, amelyek ebben az ingatag helyzetben csak arra várnak, hogy megvalósítsuk őket.

Kifejezhetjük ezt még általánosabban is: Frankl modellje arra tesz kísérletet, hogy a megtört ember méltóságát megóvja a szenvedéstől, s mintegy mellékhatásként számtalan olyan tényezőt keltsen életre, amelyet a mai kutatás mint rezilienciaváltozót fedezett fel és rögzített.

Ebből a szempontból is üdvözlendő Franklnak a rezilienciakutatás keretei között történő újrafelfedezése, ami olyan új lehetőségeket nyit meg a kutatás előtt, melyek eddig igencsak kevés figyelemben részesültek. A logoterapeuta számára egyrészt rendkívül érdekes, hogy a mai lélektan lépésről lépésre, egyébként teljesen más úton, olyan belátásokhoz jut, amelyeket korábban egy másfajta eszmetörténeti és társadalmi kontextusban (különösen a holokauszt során, valamint Hirosima és Nagaszaki kapcsán) fogalmaztak meg. Korunk pszichiáterei, pszichológusai és pszichoterapeutái számára pedig ugyanilyen érdekes lehet, hogy a rezilienciakutatás kereteiben tárgyalt védő tényezők egy nagyobb egzisztenciapszichológiai modellbe ágyazódnak, amely az elmúlt évszázad máig felfoghatatlan civilizációs törései kapcsán beigazolódott, s a reziliencia mellett vélhetően számos egyéb, még kidolgozandó választ ad arra vonatkozóan, hogy mi jelentené a legnagyobb segítséget a szenvedő embernek.

Alexander Batthyány a filozófiai lélektan egyetemi tanára, a Viktor Frankl tanszék vezetője Liechtensteinben, valamint a logoterápiai részleg vezetője a Moszkvai Egyetem Pszichoanalitikus Intézetében. Ő vezeti a bécsi Viktor Frankl Intézetet, Viktor Frankl összegyűjtött műveinek főszerkesztője.[11]

Előszó az első kiadáshoz

1986. május 14-én a Bécsi Egyetem a természettudományok tiszteletbeli doktorává nyilvánította dr. Viktor Frankl professzort. Franklnak ez a tizenkettedik díszdoktori címe volt,[12] s számomra, aki a laudációt tartottam, alkalmat nyújtott arra, hogy visszatekintsek egy olyan ember életművére és életére, akit több mint harminc évvel korábban ismerhettem meg.

A laudáció megtartása nem volt nehéz feladat: hiszen hálás méltatni olyasvalakit, akitől 1946 óta nem kevesebb, mint 27 könyv jelent meg 20 nyelven (köztük teljes életművének hétkötetes kiadása japánul!).[13] Elvileg egyszerű feladatnak látszik felsorolni a Válaszd az életet szerzőjének érdemeit (egy olyan műről van szó, amely a mai napig világszerte nem kevesebb, mint 149 kiadást élt meg), méltatni egy olyan tudóst, akinek a laudátor, ha nem szeretne időzavarba kerülni, csak egynéhány tiszteletbeli címét és kitüntetését említheti meg – már ha nem nézünk szembe egy másik problémával: műveinek hatalmas gazdagságából kiválasztani azt, amelyik számára, tételei és fejlődése szempontjából döntőnek bizonyult.

Akkoriban csöndes visszavonultságban kellett döntésre jutnom, és választásomban Viktor Frankl is megerősített. Most, amikor felkértek, hogy bevezető gondolatokat fűzzek művéhez, összefoglalva „hat évtized” szövegeit, nem kis kíváncsiság töltött el arra vonatkozóan, hogyan festhet egy ilyen válogatás. Hiszen még jól emlékszem arra, hogy már 1924-ben megjelent Frankl első írása – meglepő, ha belegondolunk, hogy a szerző 1905-ben született: az alig tizenkilenc éves ifjú az Internationales Zeitschrift für Psychoanalysében tette közzé tanulmányát a mimikai igenlés és tagadás keletkezéséről, amelyet többéves levelezés előzött meg a középiskolás Frankl és Freud között. Alig két évvel később az akkor ifjú orvostanhallgató már főreferátumot tartott a Nemzetközi Individuálpszichológiai Kongresszuson.

Már ekkor találkozunk a Franklra leginkább jellemző vonással: hajthatatlan akaratával, hogy a saját útját járja. Márpedig aki így dönt, azt a meglévő intézmények nehezen fogadják el. A – már az említett főreferátumban felbukkanó – eltérések az individuálpszichológia ortodox nézeteitől mind jelentősebbé váltak, s végül az Adlerral való szakításhoz vezettek, akinek kifejezett kívánságára Franklt 1927-ben kizárták az Individuálpszichológiai Társaságból.

Az individuálpszichológia találkozása a logoterápiával című tanulmány (143–159. oldal) békülékeny visszatekintés erre a fejlődési szakaszra, amely Frankl számára saját útjának szükségszerű lépése volt. Számára már akkor világossá vált, hogy míg a pszichoanalízis célkitűzése az, hogy az ember alkalmazkodjék a valósághoz, addig az individuálpszichológia e valóság alakítására törekszik. Már az ifjú Frankl is hiányolta azonban ebből a következő, végső és döntő álláspontot. Ez utóbbit A pszichoterápia szellemi problémái című írásban vázolja fel: az alkalmazkodáson és alakításon túlmutató lényeges lépés a felelősség vállalása: az „én vagyok” annyit jelent, hogy felelős vagyok. Legfelső szintként ezért az értelem fellelését kell megjelölni, azon értékekre való rátalálást, amelyeket az egyén a maga konkrét életsorsában megvalósítani képes. Frankl már ebben az 1938-ban megjelent munkájában (33–50. oldal) is világossá teszi, hogy itt nem nekünk, hanem inkább magának a betegnek kell döntenie. Eldönteni, hogy ki előtt érzi magát felelősnek (legyen az Isten vagy a lelkiismerete), s miért érzi magát felelősnek, azaz milyen értelemre lel az életében.

A harmincas évek végének e korai írásaiban Viktor Frankl már a létezés látszólagos értelmetlenségének problémáját állítja vizsgálódásai középpontjába, s a világnézet vezérelte beszélgetés figyelemre méltó terápiás lépésére szólít fel.

Eközben egy veszélyes zátonyt fedez fel és kerül el: nevezetesen, hogy a betegnek nem szabad meghatározott álláspontot felkínálni, még kevésbé rákényszeríteni, ehelyett a kompromisszumok nélküli nem-misszionárius beállítottság legyen a lélekgyógyító tevékenység legfőbb dogmája. Pszichiátriai önreflexió című írásában Frankl ezt egyértelműen és kötelező érvénnyel jelenti ki: „Bármely világnézetet választ valaki, nem hatunk rá. A döntő az, hogy van világnézete.”

Ez a toleráns magatartás még a vallási szférára is kiterjed: Az ember a végső értelmet keresi című Oskar Pfister-előadásban (167–186. oldal) hidat ver a valláshoz, annak minden következményével a lélekgyógyászati tevékenység szempontjából. Ám Frankl oly tágan értelmezi a „vallás” fogalmát, hogy abba belefér az agnoszticizmus, sőt az ateizmus is.

Önéletrajzában beszél arról, hogy körülbelül négyéves korában az a felismerés riasztotta fel álmából, hogy egy nap neki is meg kell halnia. Vajon ez a korai impulzus tette számára lehetővé, hogy ily világosan fogalmazza meg a központi kérdést: Hogyan hozható összhangba az élet értelme a mulandósággal? Már középiskolásként, egyebek között Gustav Theodor Fechner ösztönzésére, olyan eszmékkel viaskodott, melyeket később Martin Heideggerrel volt módja megvitatni. Így azután a világnézeti terep már kezdettől fogva az idegorvosi tevékenység szerves része volt számára:

A Filozófia és pszichoterápiában (57–66. oldal) fogalmazza meg a félreérthetetlen követelményt, hogy az idegorvosnak nem szabad „elsiklania” a beteg világnézeti döntései és személyes értékei mellett. A neurózisok teljesen meghatározott világnézeti álláspontok alapján keletkeznek, illetve ilyenek tartják fenn őket. Valószínűleg nem véletlenül idézi Rudolf Allers, a filozófus és pszichiáter című tanulmányában (114–124. oldal) szó szerint fiziológiatanárának mondását: „Még nem láttam olyan neurotikus esetet, amely mögött végső problémaként és végső konfliktusként nem valamiféle, mondhatjuk így is, metafizikai kérdés merült volna fel…”

Mintha csak a sors akarta volna e tételeket magán Franklon kipróbálni: e célratörő és sikeres pálya hirtelen megtört, a sors kiragadta a Rothschild kórházban betöltött főorvosi munkájából, és egyik koncentrációs táborból a másikba sodorta (többek között Auschwitzba is). Mit lehetne ezekről az évekről mondani, amelyek során a lágerban elveszítette első feleségét, apját, anyját és fivérét? Maga Frankl teljesen szenvtelenül beszél az értelem fellelésére vonatkozó, akkorra már világosan megfogalmazódó elképzeléseivel kapcsolatban valamiféle nagy experimentum crucisról: „Túlélni csakis úgy lehet, ha a jövőre tekintünk, egy olyan értelemre, amelynek beteljesedése a jövőre vár.”

Vajon nem egész sorsát szemlélteti röviden, hogy az Orvosi lélekgondozás kézirata elveszett, s a rekonstrukciójára irányuló vágy a túlélés egyik döntő impulzusa lett Viktor Frankl számára? A koncentrációs tábor pszichológiája és pszichiátriája című írásában (79–113. oldal) szenvtelenül boncolgatja az állandósult ideiglenességben és a vég tartós bizonytalanságában való létezés határhelyzetét. Mégis, nemcsak a túléléshez volt ereje, hanem a lágerből való visszatérés után ahhoz is, hogy nyugodt józansággal hű maradjon az alapelveihez. Eltökélten lépett fel a kollektív bűnösség gondolatával szemben, és 1947-ben Az egzisztenciaanalízis és korunk problémái című írásában ezt írja: „Amennyiben egyáltalán van kollektív felelősség, az csak világméretű lehet. Az egyik kéz nem hitetheti el magával, hogy nem ő, hanem a másik az, amelyik fekélyessé vált; mert mindig az egész szervezet betegszik meg.”

Differenciált, pozitív alapbeállítódás által meghatározott attitűdjét – valamit szeretet által létrehozni – fejezte ki Frankl tömör formában az 1947-ben megjelent Idő és felelősség című írásában, amikor a descartes-i cogito ergo summal az amo ergo sumot[14] szegezi szembe.

A filozófia és a pszichoterápia közötti – Frankl által tanításában és életében egyaránt megvalósult – hídverés persze nem feledtethet el velünk egy további, döntő összetevőt: kísérleti természettudományos lelkesültségét. Önéletrajzi vázlatában számol be arról, hogy már hároméves korában orvos szeretett volna lenni, s voltak elképzelései a gyógyszerek kipróbálásáról is (amelyek azonban a mostani mércéknek nem egészen felelhettek meg).

A kísérleti lélektan mindenesetre annyira magával ragadta, hogy 1949-ben Bécsben főszakként pszichológiából szerzett doktori fokozatot. Az alapgondolatnak, hogy a noétikus és lélektani síkon kívül a biológiai sík sem hagyható figyelmen kívül, valószínűleg nem kis része volt abban, hogy már 1939-ben megírta A pszichoterápia gyógyszeres támogatása neurózisokban című írását (67–78. oldal). Csak a kívülálló csodálkozhat el azon, hogy A pszichofarmakoterápia kézikönyvében Pöldinger Franklt említi az elsők egyikeként, akik feszült és szorongásos állapotú depressziót sikeresen kezeltek glicerinészterekkel, s a nyugtatókkal kapcsolatos kutatások úttörőihez sorolja őt.

A gyógyszeres „eszköz”-t persze itt sem önmagában tekinti. Meggyőződése szerint inkább valamifajta dopping szerepe van „egy olyan harcban, amelyben a betegnek a fegyvert már meg kellett kapnia a pszichoterapeutától”. Ez az 1939-ben papírra vetett mondat ma minden korábbinál fontosabbnak látszik – egy olyan korban, amelyben az a meggyőződés uralkodott el, hogy mindenre és minden ellen létezik valamilyen tabletta.

Viktor Frankl kísérleti lélektan iránti nyitottsága arra is ösztönzőleg hatott, hogy már 1972-ben disszertációként nyújtották be hozzám az első, idevonatkozó empirikus kutatást (Elisabeth Lukas: Logoterápia mint személyiségelmélet). Ezt munkák hosszú sora követte, amelyek az egzisztenciaanalízis mint kutatási irány, illetve a logoterápia mint pszichoterápiás kezelési módszer egyes tételeit és gondolatait vizsgálják.

Éppen ezzel kapcsolatban nem tekinthetünk el Frankl életművének egyik alapgondolatától: amikor megpróbálunk segíteni a betegnek, nem kerülhetjük el a világnézeti szembesítést. Az olyan technikákkal, mint a tünetek figyelmen kívül hagyása, a dereflexió vagy akár a tünetek elbagatellizálása, a paradox intenció, sokkal később keletkezett viselkedésterápiás koncepciókban találkozhatunk. Ám ezeket külön-külön bevetni szükségképpen ugyanakkora csalódáshoz vezet, mint a terápia gyógyszeres támogatásának túlértékelése.

Fél évszázad kutatásainak itt bemutatott keresztmetszete megmutatja, mily csodálatra méltó hidat vert Viktor Frankl pszichiátria, filozófia és pszichológia közé. Félreértenénk szándékait, ha beletörődnénk abba, hogy e hídverést csodáljuk, s nem ismernénk fel, hogy Frankl ezzel egyszersmind e három terület elválaszthatatlan egysége mellett kardoskodik. A filozófiai-világnézeti dimenzió bevonása nélkül végzett pszichoterápiás törekvésnek terméketlennek kell maradnia. Az itt felsorakoztatott munkák hozzásegítenek ahhoz, hogy e követelményt keletkezéstörténete felől értsük meg, s ezáltal komolyan vegyük. Engedtessék meg nekem, hogy Frankl egyik megfogalmazását kölcsönvéve fejezzem ki reményemet, hogy a jelen kötet megérteti: Viktor Frankl életének értelme talán abban rejlik, hogy hozzásegített másokat, leljenek értelmet az életükben.

Giselher Guttmann a Bécsi Egyetem Általános és Kísérleti Pszichológia Intézetének professzora volt.

Jegyzetek

[1] Frankl, V. E. (1993) Ärztliche Seelsorge. Grundlagen der Logotherapie und Existenzanalyse. Und Vorarbeiten zu einer sinnorientierten Psychotherapie (Orvosi lélekgondozás. A logoterápia és az egzisztenciaanalízis alapjai. Előmunkálatok egy értelemre irányuló pszichoterápiához). In Batthyány, A., Biller, K., Fizzotti, E. (szerk.), Viktor E. Frankl – Gesammelte Werke. Bd. 4, Wien, 347.

[2]  Nietzsche, Fr. (2019) Bálványok alkonya. (Horváth Géza fordítása) Budapest. Lásd jelen kötet 108. és 293. oldal.

[3]  Lásd jelen kötet 98. oldal.

[4] Lásd pl. Mourlane, D. (2012) Resilienz. Die unentdeckte Fähigkeit der wirklich Erfolgreichen (Ellenálló képesség: a valóban sikeres emberek eddig fel nem fedezett képessége). Göttingen, 29.

[5] Frankl, V. E. (2006) Psychologie des Konzentrationslagers. Synchronisation in Birkenwald. Und ausgewählte Texte 1945–1993 (A koncentrációs tábor pszichológiája. Szinkronizáció Birkenwaldban. Válogatott írások 1945–1993). In Batthyány, A., Biller, K., Fizzotti, E. (szerk.), Viktor E. Frankl – Gesammelte Werke. Bd. 2, Wien, 185.

[6] Frankl (2006) 195.

[7]  Lásd jelen kötet 289. és 323. oldal.

[8] Frankl, V. E. (1993) Theorie und Therapie der Neurosen. Einführung in die Logotherapie und Existenzanalyse (A neurózisok elmélete és terápiája. Bevezetés a logoterápiába és az egzisztenciaanalízisbe). München, 146.

[9] Freud, S. (1960) Brief an Prinzessin Marie Bonaparte, 13.8.1937 (Levél Marie Bonaparte hercegnőnek, 1937.8.13.). In Freud, E., Freud, L. (szerk.), Briefe 1873–1939. Frankfurt a. M., 429.

[10] Eissler, K. (1955) The Psychiatrist and the Dying Patient (A pszichiáter és a haldokló beteg). New York, 190–191.

[11]  A szerző köszönetet mond Tarek Münchnek, hogy részt vett a közös gondolkodásban az új kiadás kapcsán.

[12]  Viktor Franklnak élete végéig 27 díszdoktori címet adományoztak.

[13]  Jelenleg (2017 tavaszán) Frankl 39 könyvét 50 nyelvre fordították le.

[14]  Gondolkodom, tehát vagyok, illetve szeretek, tehát vagyok. (A ford.)