Emma Heatherington

Jövő karácsonykor

A mű eredeti címe

Maybe Next Christmas

Copyright © Emma Heatherington, 2024

Hungarian translation © 2025 by Gábor Emma

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GÁBOR EMMA

Szerkesztette

BALOGH ALEXANDRA

ISBN 978 915 104 071 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Apának, sosem múló szeretettel

Mindig várj rám!

J. M. Barrie: Pán Péter

1. fejezet
Bea

London, Carnation Hotel

December 24.

– El fog késni, Miss Beatrice! Ha szabad javasolnom, induljon el a repülőtérre, mielőtt ideér a hóvihar, és ne foglalkozzon már a lényegtelen apróságokkal!

Legkedvesebb munkatársam és bizalmasom, Leroy megkocogtatja elegáns arany karóráját a makulátlanul fehér ing mandzsettája alatt, miközben a szálló nyitott bejárati ajtaján át besüvít a metsző, decemberi szél.

Odakint finom porhó borítja a lépcsőt. Leroy biccent felém, majd szorosan összehúzza magán a sötétzöld és arany egyenruha kabátját. Lenyűgöz, hogy a munkahelyem London egyik legszebb városrészében található. Az utca túloldalán a Kensington-palota áll a fagyosan szikrázó téli fényben, a királyi park évszázados fáit ködbe burkolja a varázslatos reggeli pára.

A kinti hideget jólesően ellensúlyozza a bensőséges, finoman elegáns ünnepi hangulat idebent a kis szállodában, ahol dolgozom.

Csilingelő dallamok szállnak az előcsarnokon át. A hotel állandó lakója, Nana, a fekete-fehér skótjuhász-keverék a kandalló előtt szunyókál. Középen hatalmas fenyőfa áll, rajta a ragyogó kék, ezüst és piros gömbökkel, amelyeket még a Harrodsban vásároltam, amikor véget ért a november, és hivatalosan is megérkezett a karácsony.

Az előrejelzés is megmondta, hóviharra számíthatunk. Miközben London felkészül a lezárásokra ezen a csontig hatolóan hideg karácsonyon, én egyre csak halogatom az indulás pillanatát, és ennek nem az időjárás az oka.

– Már megint feleslegesen idegeskedik, Leroy. Ne aggódjon, kedvesem! – válaszolok, miközben még egyszer gyorsan körbejárom a vörös-arany színekkel berendezett fogadóteret, és mindent megigazgatok, a vaskos, magas, krémszínű gyertyáktól kezdve a színpompás, mikulásvirágból és szegfűből összeállított asztaldíszeken át egészen az Üdvözöljük Londonban! brosúrákig. – Kézben tartom a dolgokat, ne féljen! Van még idő.

Valóban van még idő, és valóban mindent kézben tartok.

Mint mindig.

Kensington legfényűzőbb és legelbűvölőbb ötcsillagos boutique hotelje, a Carnation Hotel vendégkapcsolati igazgatójaként büszke vagyok arra, hogy mindig mindenen rajta tartom a szemem. A szálloda patinás eleganciája szöges ellentétben áll gyermekkorom helyszínével, a vidéki Írországgal, ahol kitanultam a vendéglátás minden csínját-bínját, és kipróbáltam mindent: mosogattam, dolgoztam a helyi kocsmában és szerveztem varázslatos esküvőket romantikus ír kastélyszállóban.

A londoni Carnation Hotel maga a megtestesült stílus, mégis melegséget és régimódi bájt áraszt. A hotelben, melynek borvörös falain eredeti olajfestmények fogadják a vendégeket, nincs két egyforma szoba – minden egyes lakosztályt nagy szeretettel és odafigyeléssel rendezett be a tulajdonos, aki már a kilencvenes éveit tapossa, de még azért beköszön hébe-hóba.

Eredetileg csak átmeneti időre helyeztek át ide az otthoni szállodámból, de én már akkor tudtam, hogy megtaláltam a helyemet, amikor beléptem a hívogató, régi vágású falak közé. Ráadásul egy olyan elhivatott csapat fogadott be valódi családként, amely az ötcsillagos szolgáltatásnál is messze sokkal többet ad a vendégeinknek.

Leroy, ez a szelíd óriás második generációs jamaicai. A szülei a nagy karibi bevándorlási hullám idején érkeztek az országba. Ő maga is éppolyan jellegzetes alakja a hotelnek, akár a festmények és a bútorok. Az esze úgy vág, mint a metsző szél odakint, ami fütyülve süvít be minden sarokba, a mosolya pedig melengető, mint a fenséges kandallóban táncoló tűznyelvek.

Leroy köszöntött elsőként azon a három évvel ezelőtti napon a Carnation Hotel fényes bejárati ajtajához vezető lépcsősor tetején. A több mint harmincéves korkülönbség ellenére azóta olyan barátság formálódott közöttünk, amitől szinte túlcsordul a szívem.

– Maga pont olyan, mint az én Coralom – mondja el nekem hetente legalább egyszer, visszaemlékezve élete szerelmére, aki egykor ugyanazt a munkát végezte, amit én most. – Ő mindig nyugodt maradt, bármilyen zsúfoltak voltak is a karácsony előtti napok.

– Maga meg pont olyan, mint a világ minden jósága egy Leroy-masnival átkötve – felelem.

Hol is tartottam?

– Ja igen, a holnapi vacsorafoglalások – fordulok oda a recepcióspult mögött ülő Sitához, miközben Leroy az égnek emeli a tekintetét, és újra megkocogtatja a karóráját. – Tudom, hogy neked ez lesz az első, Sita, de itt, a Carnation Hotelben a karácsony napja… mit is mondhatnék… mesés. A legkisebb hibát sem engedhetjük meg a távollétemben.

Sita erre csak az égre emeli fekete szemét, amire én kuncogok.

Persze igazuk is van. Tényleg túl nagy feneket kerítek a dolgoknak, de mit tegyek, imádom ezt a helyet, és a legapróbb feladatokat is élvezem. Soha nem végzek félmunkát.

De talán csak halogatom az elkerülhetetlent. Talán nem akarok arra gondolni, hogy hamarosan hazamegyek Írországba karácsony ünnepére – már egy hete alig alszom; az őszinte izgalom, a várakozás és a szorongató feszültség keveréke miatt nem jön álom a szememre.

– Jól van… azt hiszem, semmit nem hagytam ki. Vagy mégis?

Látom, hogy Leroy és Sita lemondóan összenéz, miközben gyorsan végigfutok a számítógépes foglalási rendszeren. Kiveszem a tollat a fülem mögül, és lefirkantok néhány utasítást a recepcióspulton heverő vaskos jegyzettömbre.

– Ezt e-mailben is elküldhettem volna, de egy kézzel írt feljegyzés néha sokkal hatékonyabb – szólok, miközben leírok néhány gondolatot Sitának.

Az első benyomás a legfontosabb.

A szemkontaktus elengedhetetlen.

Tégy meg mindent, amit csak tudsz!

Az emberek arra fognak emlékezni, milyen érzéseket keltettél bennük, nem arra, amit tettél vagy mondtál.

Az „érzéseket” szót aláhúzom, Sita nem kis mulatságára.

Lehet, hogy sziruposan hangzik, de annak a családnak vagy izgatott párnak, akik idehozzák a gondosan félretett pennyjeiket, hogy néhány napot luxusban tölthessenek el, mindez nagyon is sokat számít.

– Miss Beatrice, mind tudjuk, mennyire odafigyel a részletekre – mondja Leroy, és kiválóan utánozza dallamos ír akcentusomat. – De elég lesz már a sürgölődésből és a beszédből. Indulás! Most rögtön. Adiós. Au revoir. Slán. Kérem!

A kezemet tördelem.

– Ne felejtsék el, hogy ma délután lesz egy késői kijelentkezésünk! – emlékeztetem őket, miközben felveszem a sárga kabátomat, és megigazítom sötétbarna, vállig érő, göndör fürtjeimet. – Tudják, az amerikai pár azzal az aranyos hároméves kisgyerekkel. Nem számítunk fel érte felárat. Végül is karácsony van.

Sita bólint.

– Nagyon kedves vagy, Bea. De ezt már legalább ötször elmondtad – mosolyog. A babaarcú, hatalmas barna szemű Sita meghallgatásokra jár a West End színházaiba. Sitánál festeni sem lehetne szebbet, és a személyisége éppolyan bájos, mint a megjelenése.

– Nem tehetek róla, én már csak ilyen túlbuzgó vagyok. Jó, jó, tudom, hogy mindent kézben tartasz, szívem – mondom neki, mire Sita elmosolyodik. – Tudom, hogy még csak nemrég kezdtél itt, de nyugodtan szólj bármikor, hogy fogjam be a számat, és bízzak benned. Túl sokat jár a szám, nem igaz, Leroy?

Leroy úgy tesz, mint aki becipzározza a száját, mire mindannyian nevetésben törünk ki.

– Tudom, hogy nem fogod elfelejteni, de hétfőre a Kensington-lakosztályt lefoglaltuk egy ötcsillagos VIP-vendégnek, aki álnéven jelentkezett be, Johnny…

– ...Madrid – szakít félbe Sita. – Amint meglátom, rögtön tudni fogom, ki az.

– Remek.

– Tudom, hogy tökéletesen meg kell őriznem a nyugalmamat, még akkor is, ha tényleg Tom Hanks az illető.

– Pontosan.

– Miss Beatrice!

– Megyek már, megyek már – mormolom. Nehezen állom meg, hogy ne ellenőrizzem még egyszer. – Jaj, annyira hiányozni fogsz, Nana!

A szálló négylábú lakója a mancsán nyugtatja a fejét a ropogó tűz előtt. A látványtól repes a szívem. Nanát Leroyjal együtt neveztük el. Kölyök volt még, és az utcán koldult, amikor rátaláltunk, nem sokkal azután, hogy elkezdtem itt dolgozni. Azóta családtaggá vált, és el sem tudnánk képzelni az életünket nélküle.

– Nana és én jól ismerjük az életet – emlékeztetem a kollégáimat, miközben megborzolom a kutya puha, fekete-fehér bundáját, és belenézek nagy, álmos szemébe. – A napi sétáinkon minden titkomat elmondom neki, és ő nem árulja el senkinek, és nem ítélkezik, igaz, Nana?

Lehajolok, és nyomok egy puszit a feje búbjára. Belül mardos a fájdalom, hogy búcsút kell vennünk karácsony előtt. Mindig is utáltam búcsúzkodni. Most is, pedig csak hét napról van szó, ráadásul már időtlen idők óta várok arra, hogy együtt lehessek a szüleimmel.

– Gondoskodni fogunk a kis barátjáról, ígérjük – mondja Leroy. – Kivéve persze az ilyen hideg napokon, amikor reggel még sötétben kellene kivinnünk, este pedig lépni is alig lehet majd a hóban.

– Leroy!

– Csak vicceltem. Délután viszem sétálni a kutyát pontban négy órakor, ahogy maga is mindig szokta – nevet a kapuőrünk. – Ide figyeljen, Londont nem kell féltenie, meg fogja várni! Menjen csak haza a kedves családjához! Mindjárt itt a karácsony, és maga nemcsak megérdemli ezt a kis pihenést, de szüksége is van rá, Miss Beatrice.

– Mindjárt itt a karácsony, és valóban szükségem van a pihenésre – ismétlem meg sóhajtva a szavait. – Ráadásul hét teljes napig Seannal leszek, ha gyáván elbliccelem a tervemet, és ha Sean el tud szakadni a drágalátos tanyájától. Imádkozzanak értem, kérem!

Leroy az égnek emeli fáradt, karikás szemét.

– Nahát, nézze, valaki megpiszkálta a gömböket a fán, nem gondolja? – kérdezem, és megigazítom puha, piros sálamat, mielőtt végre valóban elindulok. – Minek vesszük ezeket a túlárazott, menő díszeket, ha aztán…

Leroy kedvesen, de határozottan megfogja a két vállamat, a szálloda nehéz, aranyszínű, kétszárnyú bejárati ajtaja felé fordít, és kitol rajta.

Az utca túloldalán a hóborította Kensington Gardens szikrázik a reggeli fényben. Sok munkahelyi és magánéleti gondomat oldottam már meg itt, ez a hely lelkem örök lakója lett.

– Hát akkor, nagy levegő – suttogja Leroy, amikor megállunk a kapuban.

– Menni fog – suttogom.

– Menni fog – visszhangozza. – Mindannyian nagyon szeretjük, és hiányozni fog, de úgy gondoljuk, hogy már igazán megérdemli a pihenést. Sean miatt pedig ne aggódjon! Nagyfiú már.

Ebben nem vagyok biztos.

– Azért csak bánjon vele finoman! – mondja Leroy. – Sean igazán derék legény, csak épp nem magának való. Nincs ezzel semmi baj.

Leroy megfogja a súlyos, kerek fogantyút, és kinyitja az egyik ajtószárnyat. Biccentve elmosolyodik, majd megbillenti a cilinderét, Sita pedig meleg mosollyal indít utamra.

– Boldog karácsonyt, Bea! – kiált utánam szállónk védjegye, a nagy csokor vörös szegfű mögül. – Csomagoltál vörösbársony-tortát az anyukádnak?

– Igen, csomagolt – feleli helyettem Leroy. – Vigyázzon, mert még képes lesz újra visszafordulni!

– Ne felejtsd el: te is fontos vagy! – szól Sita. – Ha szükséged van ránk, csak írj üzenetet. Te is fontos vagy!

Ezt nem fogom elfelejteni. Ezekre a szavakra szükségem van. A szemem ég a visszatartott könnyektől, ha arra gondolok, mi vár most rám és Seanra az év legszebb napjain.

– A józan ész és a tiszta szív mutatja majd az utat – biztat Leroy, és a szemembe néz, míg az arcomba csap a jéghideg szél. – Mi pedig mindig visszavárjuk.

Azt hiszem, képtelen leszek tovább magamban tartani a fojtogató sírást.

– Csak vigyázzon magára, rendben? Gondolok majd magára – mondom Leroynak. Ő olyan szélesen mosolyog rám, hogy a szívem is belesajdul. Vidám mosolya éles ellentétben áll szomorú szemével, amely komoly nehézségekről árulkodik. Tudom, hogy valamit titkol előlem.

De mielőtt a gondjairól faggathatnám, a taxi, amely időközben megérkezett, rám dudál.

– Vigyázni fogok, kedvesem – szól utánam. Hozza a barna bőröndömet, míg óvatosan lelépdelünk a lépcsőn a patinás Kensington Court épületegyüttes előtti széles járdára. – Ne aggódjon! Adja át üdvözletemet a mamájának és a papájának, rendben? No meg Patsinek is!

– Átadom – mormolom, és már most rám nehezedik a bűntudat súlya, ahogy Seanra gondolok. – Egy hét múlva találkozunk! Addig is minden jót!

– Magának is! – feleli Leroy. – Kellemes ünnepeket!

A fagyos szél belém fojtja a szuszt, míg eltipegek a taxiig, és egyre messzebb kerülök a Carnation Hoteltől, amely második otthonommá vált, egyre messzebb Sitától és Leroytól, és attól a helytől, amely meleg otthonosságával sokkal több számomra, mint egy egyszerű munkahely.

De hazamegyek karácsonyra! Megyek az én drága családomhoz. És hogy végre tiszta vizet öntsek a pohárba Seannal. Túl sokáig színleltem már, és túl régóta söpröm a szőnyeg alá a valódi érzéseimet. A puszta gondolattól összeszorul a gyomrom, de nem, menni fog! Muszáj lesz.

Csak le ne késsem a járatomat!

2. fejezet
Ollie

London

December 24.

Le fogom késni a járatomat.

– Nyugi, Ollie! Odaérünk. Bízz bennem!

Országos cimborám és szobatársam, Scott megtesz minden tőle telhetőt, hogy átverekedje magát az őrült, karácsony előtti forgalmon, és időben kijuttasson a repülőtérre. Scott már tíz éve, diákkorom óta a legjobb barátom, amióta a messzi Donegalból Londonba érkeztem.

A mindig töretlen lelkesedése volt az egyik dolog, ami azonnal hozzá vonzott – ehhez még hozzájárult a bájos liverpooli akcentusa, és az is, hogy mindketten rajongunk az edzőtermekért és Anglia legjobb csapatáért, a Liverpool FC-ért. Ha még azt is hozzátesszük mindehhez, hogy mi voltunk az egyedüli fiúk az egyetemen, akik ápolónak készültek, fikarcnyi kétség sem merül fel, hogy miért ő a legfőbb támaszom. Volt is miben támogatnia mostanában. Scott igaz barátom, és tudom, hogy mindig mellettem áll.

De azért jobb, ha nem becsüljük alá a szentestei forgalmat Londonban, hóvihar idején, és az én idegeim sincsenek már acélból az Erzsébet Királynő Kórház kardiológiai osztályán lehúzott tízórás maraton után. Eseménydús műszakon vagyok túl: három sürgős esetünk volt, amelyek közül az egyik a műtőben végződött, és hozzá jött még egy téves riasztás, amikor egy megnyerő öregúr mellkasi panaszairól kiderült, hogy azok csak az idejekorán megkezdett ünnepi lakomázás következményei.

Miközben dudálnak az autók, és a híres, piros londoni buszok a sávok között cikázva szállítják a városba a vásárlók seregét, igyekszünk kijutni a sűrűjéből, hogy időben odaérjünk a Heathrow repülőtérre. Jobb lett volna, ha vonattal vagy metróval megyek, de Scott ragaszkodott hozzá, hogy kivisz autóval. A vihar most nagyon nem jött jól, én a végletekig kimerült vagyok, Scottnak meg be nem áll a szája, ami csak tovább tépázza zilált idegeimet.

– Ugye tudod, milyen sokat jelentett Jane-nek, hogy beugrottál helyette az éjjel? – kérdezi, miközben sebesen kikanyarodik az M4-re. Az ablaktörlők cikázva söprik le a szélvédőről a havas lucskot. – De most komolyan, Ollie, ez nagyon rendes volt tőled. Ezt bírom annyira bennetek a hármas kardiológián, hogy összetartotok. Mint egy igazi csapat! Akikkel én húzom az igát a sürgősségi osztályon, azok akkor sem cserélnének veled műszakot, ha a földön fetrengve haldokolnál. Oké, csak viccelek, de hidd el, nem túlzok!

Scott mindennel foglalkozik, csak a Heathrow-ra vezető forgalmas úttal nem, ami nem enyhíti a szorongásomat. Ahogy a műszerfalon villogó óra sem, amely mintha kétszeres sebességre kapcsolt volna, ráadásul a reptéri alkalmazás által küldött értesítések egyfolytában figyelmeztetnek, hogy megy az idő. Miért telik mindig olyan gyorsan, amikor őrült rohanásban vagyunk? A mobilomon a Google Maps szerint autóval huszonöt perc innen a kettes terminál.

– Jane szerette volna, ha a kislánya találkozik a Mikulással tegnap este – folytatja Scott, és elcsuklik a hangja, ami annyira jellemző rá; bár az is igaz, hogy szörnyen másnapos, amitől a szokásosnál is érzelmesebbé és fennköltebbé válik. – Tudod, néha tényleg azt hiszem, a szívem már olyan kemény, mint ez a jeges út. Mindannyian átéltük már ezt a kórházban, nem igaz? Az élet gyakran egy hajszálon függ, a halál szinte mindennapos. Ez mindenkit megkeményít, Ollie. De ez a gesztus, barátom, ez igazán önzetlen lépés a karácsony szellemében, ez aztán megolvasztotta a jeges szíveket.

A hatás kedvéért még mellbe is vág, aztán csendben ülünk egy darabig, az autópályán kilométereken át csak a BBC Radio 2 szól. Mindketten tudjuk, hogy nem sok esélyünk van rá, hogy elcsípjem a járatomat. A bemondók ismerős hangja kicsit sem enyhít a szorongásomon, de még Elton és Ed Sheeran vidám éneke sem, akik dalban kívánnak mindannyiunknak boldog karácsonyt.

Végre közeledünk a repülőtér lehajtójához. Épp arra gondolok, hogy ez már valami, de ekkor az előttünk haladó kocsisort megállítja egy közlekedési lámpa, és én tudom, hogy túl sokáig lesz piros ahhoz, hogy időben odaérjek. Előttünk a dugó egyre hosszabb és lassabb lesz, végül teljesen beáll.

Mi sem mozdulunk.

– Nem igaz már!

Scott mereven nézi a lámpát, mintha ezzel bármit is elérhetne.

– Nem mozdul a sor, Scott. Tényleg meg sem mozdul – szólok, és megfogom a Golf ajtajának fogantyúját. A lámpa végre zöldre vált, de jó, ha egy méternyit haladtunk előre. – Szerintem itt már simán kiugorhatnék. Innen már mehetnék gyalog is, nem érdekel, hogy havazik. Mit gondolsz? Menjek gyalog? Scott?

Bármennyire is jóleső melegséggel töltött el, hogy előző este ünnepi gesztusként beugrottam jóbarátunk, Jane helyett, most nem jótevőnek, sokkal inkább a mogorva Scrooge-nak érzem magam.

Legszívesebben a falba verném a fejem, amiért nem gondolkodtam előre.

December 24. van, és nekem vissza kell jutnom Írországba apához. Ha nem vállalom be ezt az utolsó pillanatos éjjeli műszakot, akkor kialudtam volna magam, időben felkelek, és már rég a reptéren lennék.

Igazán nem élet-halál kérdés lekésni egy járatot. Tudom, hiszen látok abból eleget a munkahelyemen nap mint nap. De most tényleg fontos, hogy hazaérjek a családomhoz szentestére.

Már számoltam a napokat. Hetek óta vágtam a centit. Annyit ígérgettem apának, hogy egyszerűen nem tehetem meg vele, hogy lekésem a repülőt karácsonykor, csak azért, mert hülye voltam, és elaludtam.

– Ha én egyszer megígértem, hogy elviszlek a kettes terminál kapujáig, akkor el is viszlek a kettes terminál kapujáig! – feleli Scott, és előredől a sofőrülésen, mintha ezzel felgyorsíthatná a forgalmat. – Nézd, elindultunk! Látod, haladunk! Pár perc, és ott leszünk a bejáratnál. Nem is, pár másodperc! Megállok, és te kiugrasz. A könnyes búcsútól most eltekintünk, haver.

Amúgy sem vagyok az érzelgős búcsúzkodás híve, főleg, hogy pár nap múlva úgyis újra találkozunk Scott-tal Londonban. Rendelünk kaját, ahogy szoktunk, filmeket nézünk, szombatonként szurkolunk a Liverpoolnak a tévé előtt, na meg gyúrunk az edzőteremben, és emellé jönnek még az őrült, tízórás műszakok a kórházban a bent fekvő és ambuláns pácienseinkkel.

– Szerinted fehér karácsonyunk lesz, vagy még ne kiabáljuk el? – kérdezem, és a fejtámlának döntöm a fejem. Szánalmas próbálkozás, hogy meglássam a helyzetben a pozitívumot, tudom én.

A BBC szerint még csak ezután jön a vihar java, de abból, amit a kocsi ablakán át látok, nekem úgy tűnik, már rendesen benne vagyunk.

Már-már rosszul vagyok a kimerültségtől, de szerencsére az adrenalin átveszi az irányítást. Futni akarok, rohanni, nem ilyen csigatempóban vánszorogni, miközben egyre csak telnek a percek. A feszültségemet csak növelik az újabb és újabb karácsonyi dalok a rádióban, újak és régi klasszikusok is. Még Bing Crosby és a Fairytale of New York sem képes megnyugtatni megtépázott idegeimet a beállt kocsisor közepén.

– Oda fogsz érni. Megoldom – motyogja Scott, de rajtam egyre inkább elhatalmasodik a kétségbeesés, és úgy érzem, percről percre csökken az esélyem, hogy elérjem a Derrybe tartó járatot. Ha lekésem, remélhetőleg mehetek a következő, Belfastba induló repülővel, de kizárt dolog, hogy idős nénikém, Nora olyan messzire el tudna jönni értem.

Nem késhetem le. Nem, és kész!

– Szerintem innen már tényleg lefutom a távot. Egy lendülettel meglesz – vetem fel újra, és a kezem már a kilincsen van. – Gyorsabb lenne, mint itt ülni a dugóban, nem?

– Összetöröd magad ebben az időben.

Valljuk be őszintén, ebben van valami.

– Értsd meg, öreg, nem késhetem le ezt a járatot! – próbálok a lelkére hatni. – Látnom kell apát. Lehet, hogy ez lesz az utolsó karácsonya. Innen már futok.

– Várj, megcsináljuk! – jelenti ki magabiztos hangon Scott, de úgy néz ki, mint aki mindjárt sírva fakad. Ő mindig mindent teljes erőbedobással csinál, ezért csak reménykedem benne, hogy most az egyszer elismeri a vereséget.

Ami engem illet, én a körmömet rágom. Gyerekkori szokásom ez, de már nagyon régen nem jött elő – ebből is látszik, hogy már tényleg pattanásig feszültek az idegeim.

Csendben ülünk. Már-már kinyitom az ajtót tehetetlenségemben. Le akarok lécelni.

– Oké, nem fog menni, nézd, mennyi az idő! – mondja Scott, és a fejét a kormányt fogó kezére támasztja. – Azt hiszem, innen tényleg gyalogolnod kell, vagy futnod. Én mindent megtettem. Ne haragudj, haver!

– Szuper voltál! Kösz, hogy eddig elhoztál! – felelem, és odadobok egy húszast a benzinre, ami bőven fedezi a rövid, bár lassú út költségeit.

– Érezd jól magad otthon, és öleld meg az öregedet a nevünkben is! Rendes gyerek vagy te, Ollie!

Felkapom a hátizsákomat a hátsó ülésről, visszaintek neki, majd reszkető szívvel kocogni kezdek a latyakban, és imádkozom, hogy időben odaérjek. Az hiányozna még, hogy elessek, és a végén a saját munkahelyem sürgősségi osztályán kössek ki szenteste.

Mintha minden és mindenki az utamat állná, míg átverekszem magam a Heathrow kapuján. Minden egyes akadálynak nekimegyek, az embereknek, a kézikocsiknak és egy szemetesnek is. Az utóbbit meg sem láttam a nagy sietségben.

– Bocsánat! Sajnálom! Bocsánat!

Mindössze negyven percem maradt, hogy átjussak a repülőtér biztonsági rendszerén. Nem egészen így képzeltem el a három év után végre újra otthon töltött karácsony kezdetét.

Mióta álmodozom már erről az útról! Szülőfalumban, a donegali Teelinben Busterrel és Simonnal legurítunk egy korsóval a The Rusty Mackerelben, a fagyos reggeleken egy kávéval a kezemben elnézem majd a móló mellett ringatózó hajókat, végigsétálok a Slieve League fenséges szikláin, magamba szívom a lélegzetelállító kilátást, miközben a szél a hajamba kap, és hosszú sétákra viszem Murphyt, öreg ír szetterünket a patkó alakú Silver Strand Beachen, Malin Beg mellett.

De legfőképpen arról álmodozom, hogy értékes időt töltök apával.

A lépteim lelassulnak, ahogy eszembe jut az apám. A nagyszerű Jack Brennan, az egykori kelta futballkapus, aki nagy lapátkezeivel megműveli a földet, és megjavít mindent a faluban a bicikliktől az autók motorján át a régi, rozoga székekig. A nagy Jack Brennan mindenbe életet lehelt, ami csak javításra szorult.

Otthon csak úgy emlegetik: a Szerelő. De van valami, amit senki sem képes megszerelni: a hanyatló egészségét.

Érzem, hogy gombóc nő a torkomban. A szemem is ég. Nem, nem szabad túl sokat gondolnom erre. Még nem.

Újra futásnak eredek.

A fejemben kavargó sötétséget igyekszem elűzni vidámabb gondolatokkal. Vágyom egy jó korsó Guinnessre és egy tányér finom ír gulyásra a kandallóban égő tőzeg melege mellett.

Igazi Guinnesst fogok inni egy igazi ír kocsmában, nem olyan hitvány löttyöt, amivel Londonban már túlságosan régóta igyekszem megbékélni.

Mostanában gyakran álmodozom arról, ahogy otthon, az Oyster Cottage-ban Nora nénikém a híres karácsonyi pulykás-sonkás lakomáját kínálja, ami köszönőviszonyban sincs az utóbbi három év karácsonyainak kórházi vacsoráival. Nora néni pulykájának a tölteléke is mesés, a szaftról nem is beszélve.

Már szinte a számban érzem az ízét.

Megyek haza Írországba karácsonyra. Megyek, hogy eltöltsem minden valószínűség szerint az utolsó karácsonyomat apával.

Soha nem hittem volna, hogy ilyen izgatottan, egyben ilyen rettegéssel várom majd a találkozást valakivel.

3. fejezet
Bea

London, Heathrow repülőtér, kettes terminál

December 24.

Akik azt hiszik, hogy karácsonykor a világ összes reptere megtelik mosolygó arcokkal, meleg ölelésekkel és romantikus találkozásokkal, azok túl sok Richard Curtis-filmet néztek.

Az érkezési oldal persze valóban egészen szívderítő, de december 24. délelőttjén a London-Heathrow kettes termináljának tranzitjában nyüzsögnek a hozzám hasonló, ideges nagyvárosi szinglik és a zaklatott kisgyermekes családok, akik az utolsó pillanatban igyekeznek távozni a szmogos Londonból, hogy eljussanak egy olyan helyre, amit igazán az otthonuknak nevezhetnek.

Számomra az otthont a Tyrone megyében fekvő Benburb falu jelenti, ez a kőfalakból emelt menedék, amely a széles, rohanó vizű folyó partján álló ősi várról és kolostorról nevezetes. Ott mindenki tudja a nevem, és ez az otthonosság úgy burkol be, mint a meleg takaró egy hideg napon, különösen London névtelensége után. A szüleim házáról rálátni a Blackwater folyó örvénylő vizére. Nem jártam még olyan helyen, ami ennyire közel állna a mennyországhoz.

Ahogy teltek az évek Londonban, egyre inkább vágytam már haza, hogy sétálhassak egy jót a kolostor dértől ropogó füvén karácsony reggelén, összefuthassak a régi barátokkal a falu egyetlen kocsmájában, majd befalhassam az anyám híres, hét nyelven beszélő vacsoráját, és végül letelepedjek a ropogó tűz mellé egy forró csokoládéval, és merenghessek a rég letűnt, boldogabb napokon. De a szállónak szüksége volt rám az elmúlt három évben, és most, hogy végre itt a lehetőség, hogy otthon töltsem a karácsonyt, nem vagyok biztos benne, hogy valóban olyan tökéletes lesz, mint ahogy elképzeltem. Mázsás súllyal nehezedik rám a döntés, amit meg kellett hoznom.

Imádok hazamenni, de több okból kifolyólag néhány nap elteltével már mindig alig várom, hogy visszatérhessek Londonba.

Meglazítom a piros gyapjúsálat a nyakamban, mert úgy érzem, mintha fojtogatna valami.

– Ha aggodalmaskodunk, azzal csak felnagyítjuk a gondokat – mormolom többször egymás után. Ezeket a szavakat Leroy véste az eszembe néhány nappal ezelőtt.

Követnem kell az elhatározásomat. Bíznom kell a megérzéseimben. Az anyám mindig is azt mondogatta, hogy bízzak a megérzéseimben. Azok ritkán tévednek.

Érzem az induló járatokra várók ruháinak hótól nedves, cigarettafüstös szagát. Az információs táblán keresem a járatomat. Eléggé jól kiszámítottam az időt. Végre elindultam, és már csak meg kell találnom magamban az erőt, hogy végig is vigyem a tervemet. Persze könnyű azt mondani!

Még egyszer ellenőrzöm a mobilomon a beszállókártyámat, és mosolyogva nyugtázom, hogy a 13B helyjegyet kaptam. A tizenhárom a szerencseszámom, a B pedig a nevem kezdőbetűje.

– Miss Beatrice, pont, mint a hercegnő! – szokott ugratni Leroy, miközben fejével a Carnation Hotellel átellenben elterülő királyi park felé int, és bár mindig tiltakozom az összehasonlítás ellen, legbelül azért örülök neki.

London igazán elkényeztetett engem. Eredetileg csak rövid időre érkeztem ide az akkori munkahelyemről, a patinás írországi Ashford Kastélyszállóból, ahol kitanultam a vendéglátás minden csínját-bínját. Mára viszont már tényleg megtaláltam a helyem a cég zászlóshajójában, a Kensington High Streetről nyíló Carnation Hotelben.

Ezt a munkakört mintha csak rám szabták volna. A tervezett három hónapból három év lett, és az idő egy szempillantás alatt elröppent. Így semmiről nem kellett lemondanom: Írországban ott vár a csendes, otthonos, vidéki élet, ahol a szeretett családom körében lehetek, Londonban pedig itt van nekem a pezsgő nagyváros, ahol azzá válhatok, akivé csak akarok.

Nagyot ásítok.

Ugye nem felejtettem el Sita lelkére kötni, hogy ne mutassa ki a csalódottságát, ha a VIP-vendégünk, Johnny Madrid mégsem Tom Hanks lenne? Gyorsan ráírok még egyszer.

Sita már hat hónapja dolgozik velünk, de a nyáron volt szerencsém látni, ahogy teljesen elveszíti a fejét, miután kiderült, hogy a B. Rája néven bejelentkezett szállóvendég valójában Slash a Guns N’ Rosesból. Hiába intettem előre, hogy őrizze meg a nyugalmát.

Lehunyom a szemem, és nagy levegőt veszek. A szállót jó kezekben hagytam. Ezt most többször elismétlem magamban, hogy tudatosodjon. Már alig várom, hogy átadhassam az anyámnak szállodánk híres vörösbársony-tortáját, amit mindig meglepetésként készítünk be a vendégeinknek a szobájukba.

Rendkívül büszkék vagyunk arra, hogy minden apró részletre figyelünk, és gondoskodunk róla, hogy aki csak megszáll a Carnation Hotelben, hírét vigye az itt megélt élménynek. Számomra ez az igazi vendéglátás titka. Persze fontos az Instagram és a Tripadvisor is, de nincs annál jobb reklám, mint amikor élőszóban dicsérik a szállónkat.

A repülőtér sivárnak tűnik a munkahelyem meleg, ünnepi hangulata után, ami megint eszembe juttatja, miért is szeretem annyira a vendéglátást. Mindent megér az a mosoly a vendégeink arcán, amikor a hosszú utazás után végre megpihenhetnek, kezükben az évszaktól függően egy forró vagy hideg itallal. Mindent megér az örömteli pillantásuk, amikor valamelyik munkatársunk mindent belead, csak hogy kellemessé tegye számukra az ott-tartózkodást, akár azzal, hogy egy apró meglepetést hagy nekik a vetett ágyon, akár azzal, hogy a reggelinél újsággal kedveskedik.

– Amit jó szívvel adunk, annak a többszörösét kapjuk vissza – mondja mindig Leroy, amikor újabb elégedett vendég távozik tele hassal és csordultig telt szívvel. Mindig örömmel hallgatom Leroy apró bölcsességeit. Az anyám biztatott, hogy írjam is le ezeket, mert bármikor jól jöhetnek még, és én meg is fogadtam a tanácsát. Sőt, ami azt illeti, azóta szinte mindent leírok, amit meg akarok őrizni az emlékezetemben.

Leírom, ha különleges kapcsolat alakult ki köztem és egy vendégünk között, ahogy azt is, ha valamelyikük sok fejfájást okozott nekünk. Papírra vetem még azt is, hogyan telik egy-egy séta Nanával a Kensington Gardensben, és azt is, mi minden jár a fejemben, amikor egyedül vagyok. Leírok mindent.

Jobbról, balról, mindenfelől körülvesznek megfáradt utastársaim. A falhoz lépek, hogy nekidőlve kissé megpihenhessek, így egy négyfős család mellett találom magam, akik hasonlóan tettek, és most valamennyien a mobiljukhoz tapadnak.

– Karácsony otthon? – szólít meg a barátságos apa, amikor találkozik a pillantásunk. Ők is írek. Bólintok, és visszamosolygok rá az akcentusa hallatán.

Sokszor gondolkozom azon, vajon az egy helyről származó emberekben működik-e valami titkos radar, amelynek a segítségével azonnal felismerik egymást, mielőtt egy szót is szóltak volna.

– Már nagyon várom – felelem.

Leereszkedek a fal mentén, és ráülök a kézipoggyászomra. Arra gondolok, bár valóban igaz lenne, amit mondtam, miközben várom, hogy kiírják a beszállókapu számát.

– Fogadok, hogy késés lesz – szólal meg mellettem a férfi felesége. – Még ki se írtak semmit.

– Jaj, ne is mondd, szívem! – feleli a férje, de őszintén szólva, én nem bánnám, ha kapnék még egy kis haladékot, mielőtt elindulok az elkerülhetetlen felé, még akkor is, ha ma van karácsony.

Az egész kezd egyre kézzelfoghatóbbá válni. Nagy feladat áll előttem, de nem akarom, hogy ez elvegye a családommal töltött karácsony örömét.

Vajon mit csinálnak most az otthoniak? Ránézek a telefonomra, jött-e valami üzenet a családi csoportba, de nincs semmi új, csak Patsi és a francia barátja, Jacques küldött egy szelfit, a híres benburbi várral a háttérben. Már nyolc hónapja együtt vannak, de még mindig mintha egy rózsaszín felhőben lebegnének, amit az ember az aktuális hangulatától függően tekint épp émelyítőnek vagy boldogítónak. Párizsban találkoztak, ahol Patsi angolt tanít. Akkoriban egy dzsesszklubban énekelt mellékállásban, Jacques meg a bárpultban dolgozott a jogi tanulmányai mellett. Meghallotta a húgom hangját, a tekintetük összekapcsolódott a párizsi táncparkett felett, a többi pedig már történelem.

Honvágy szorítja össze a gyomrom, ahogy figyelem őket a vár előtt. Bármennyire is fázom attól, hogy szembenézzek Seannal, már alig várom, hogy hazatérjek Benburbbe a szüleimhez és mindazokhoz az emberekhez, akiket a legjobban szeretek a világon. Imádom Londont, de tudom, hogy karácsonykor mindenhol jó, de a legjobb otthon.

Már csak néhány óra, és a mi Patsink ott fog ülni a Bottle of Benburb kocsmában a kandallónál, és egy korsó Guinness mellett dudorászik Jacques társaságában, míg a sarokban egy énekes a gitárját pengeti, hogy mindenkit átjárjon az ünnep hangulata.

Patsi rózsaszín haja és orrpirszingje nem fog tetszeni a helyieknek, de amint rázendít egy fülbemászó dallamra, mindenki a tenyeréből fog enni, különösen, ha az ő különleges, rekedtes hangján előadja a Last Christmast, amivel otthon már nagy hírnévre tett szert.

Magamban kuncogok, ahogy elképzelem Patsit, amint igyekszik igazi ír karácsonyi hangulatot teremteni Jacques-nak, akit bizonyára kisebb kultúrsokként ér mindez a kifinomult párizsi életstílus után.

A húgom csodálatosan énekel, én pedig mindig is a szavakkal bántam jól, írásban és szóban is. Az anyám gyakran tréfálkozik azzal, hogy én bárkinek lyukat beszélek a hasába, de épp ez a képességem tesz igazán kiemelkedővé a szakmában, legalábbis ezt állítják rólam.

Anya és apa már biztosan felakasztotta otthon a zoknikat a kandalló fölé, akárcsak gyerekkorunkban. Három zokni lóg majd ott – egy nekem, egy Patsinek és egy Peternek –, annak a családnak, amelyet valaha alkottunk, mielőtt a világunk darabjaira hullott volna.

Ami pedig Seant illeti…

Végigfut rajtam a hideg.

Átfogom a térdem, és meglepetten érzem, hogy könnyek szöknek a szemembe, ha arra gondolok, mi lehetnék mostanra. Hogy minek kellene lennem. Nagylányként mindig úgy képzeltem, harmincéves koromra már férjem és gyerekeim lesznek. Most pedig itt állok harminckét évesen, és véget akarok vetni egy hosszú kapcsolatnak, szakítani azzal a férfival, aki egykor a mindenem volt.

Milyen jó is lenne, ha még mindig őrülten szerelmes lennék Seanba, de míg ő megtalálta a helyét a családi gazdaságban, én túlságosan is jól érzem magam Londonban, és ezen a közeljövőben nem is óhajtok változtatni. Soha nem mondtam még ki, de el sem tudom képzelni, hogy valaha hazatérjek. Még rágondolni is fájdalmas. Több okból is.

Sokszor elgondolkozom azon, miért nem tudok én is olyan lenni, mint Patsi és Jacques, akik odavannak egymásért, és teljesen biztosak benne, hogy együtt fogják leélni az életüket.

Miért nem lehetek én is ugyanilyen magabiztos, ha a szerelmi életemről van szó? Talán ennek is az az oka, hogy nem akarom feladni sem a nagyvárosi, sem a vidéki életemet? Vagy egyszerűen még nem találtam meg az igazit?

Sean jó ember. Ezt a szívem mélyén tudom. Ez vonzott hozzá akkor is, amikor réges-régen, még huszonévesen egy este találkoztunk, és azonnal egy hullámhosszra kerültünk, miután visszatértem a hosszú nyár végén Ausztráliából. Sean kedves, lovagias, keményen dolgozik és vicces – időnként. Először megpróbált Londonban élni velem. Olyan volt, akár a partra vetett hal. Négy hónapig bírta, és azóta lassan, de biztosan egyre távolabb kerültünk egymástól. Tudom, hogy egy napon majd csodálatos férj lesz. Csak talán jobb, ha nem az enyém.

Talán ezért ragaszkodom annyira a londoni életemhez? Nem merek szembenézni az igazsággal? Hét éve már, hogy együtt vagyunk Seannal úgy, hogy közöttünk az Ír-tenger. Még a kollégáim is tudják a szállodában, hogy valami nem stimmel a kapcsolatunkkal.

Talán bennem van a csavargó vér. Talán mindig is menekülök majd a valóság elől, és soha nem leszek képes megállapodni. De ki is akar megállapodni? Én varázslatot akarok! Azt akarom, hogy repessen a szívem, ha a szerelmesem eljön hozzám. Azt akarom, hogy a karjai között otthon érezzem magam, mint aki megtalálta azt, aki neki rendeltetett. Igen, tudom, hogy az igaz szerelem nem csak rózsaszín felhőből áll. Igen, tudom, hogy néha keményen meg kell dolgozni érte, és hogy folyamatosan változik. De azt is tudom, hogy ami köztünk van Seannal, az bármilyen kellemes is, ennyi, és nem több… csak kellemes.

Én pedig nem elégszem meg a kellemessel.

Elképzelem, ahogy vár majd rám Derry repülőterén széles mosollyal, könnyes szemmel és kitárt karokkal. Általában belfasti járattal megyek, de karácsonykor durván felárazzák a repjegyeket, úgyhogy inkább vállalom a plusztávolságot, hogy megspóroljak néhány fontot. Sean arcát vörösre csípi majd a tél hidege, az anyja konyhájának sütemény- és fahéjillatát fogja árasztani, és alig várja majd, hogy induljunk a helyi kocsmába, ahol körbemutogathat a barátainak, mint valami trófeát. De ezúttal nem játszom végig mindezt. Ezúttal úgy tervezem, hogy végre elmondom neki az igazságot. Megérdemli.

Sean jobbat érdemel ennél. Sokkal jobbat. És én is.

Igen, mindössze két óra múlva a tudomására hozom, amit kell. Két óra múlva túl leszek rajta, és túl leszek ezen a kapcsolaton is. Egészen pontosan két óra és huszonhét perc választ el attól, hogy a kilencvenperces kocsiúton Derrytől Benburbig elmondjak neki mindent. Végre a valóságban is megtörténik a beszélgetés, amit már ezerszer lejátszottam a fejemben, de még mindig nem gondoltam ki egészen pontosan, hogy mit is fogok mondani.

– Nem te vagy a hibás.

Te jó ég, milyen gyáva szöveg!

– Te is úgy érzed, hogy eltávolodtunk egymástól, Sean?

Vagy:

– Nézd, Sean, sokat gondolkodtam… te boldog vagy?

Nem, ez se jó. Ez biztos út a katasztrófa felé, hiszen a válasz nyilván az lesz, hogy „Igen, persze hogy boldog vagyok, hiszen itt vagy nekem te”.

Még akkor is ezt mondja, ha alig havonta találkozunk. Az esti telefonbeszélgetéseink többnyire ki is merülnek az ismerőseink ügyes-bajos dolgainak megtárgyalásában ahelyett, hogy megosztanánk egymással a valódi érzéseinket. Az utolsó együttlétünk alkalmával mi voltunk az a pár, akik a telefonjukat nyomkodják a vacsora felett őszinte beszélgetés helyett.

Minden találkozásunknál azt érzem, hogy valójában már nem ismerem őt.

De hát elmondhatom mindezt neki éppen ma este? Karácsonykor? Ez lenne a hetedik közös karácsonyunk. Ilyenkor ünnepelni kellene, nem pedig szakítani. De ez a hét év a legjobb indulattal is lagymatagnak volt nevezhető, és szinte végig távkapcsolatban telt.

Régebben ez is elég volt.

De már nem elég.

– Csak még egy kis időt kérek! – suttogom, és úgy ölelem át a két térdemet a reptér hideg padlóján, mintha ők tudnák a választ. Már majdnem kigondoltam, mit is fogok mondani szegény embernek anélkül, hogy teljesen összetörném, de még két óránál többre van szükségem.

– Megmondtam, hogy késni fog. Nem igaz már!

A mellettem álló férfi hangja az információs táblára irányítja a figyelmem, ahol valóban megjelent a várható késés. A telefonomon is felvillant az értesítés, ami megerősíti azt, amitől ők annyira féltek, de nekem a menekvést jelenti.

A szemem tágra nyílik. Mindössze egy óra lesz a késés, de ez a kis idő nekem most mindennél többet ér.

– Köszönöm – suttogom a magasba nézve. A körülöttem lévők szemmel láthatóan nem osztoznak a megkönnyebbülésemben és az örömömben a bejelentés láttán.

Tőlem jobbra egy másik férfi köhög, morog és szitkozódik a késés miatt. A barátságos családapa nagyot sóhajt, kimerült feleségéhez hasonlóan. A legkisebb gyerek sírni kezd, fél, hogy lekési a Mikulást. Megértem a kétségbeesésüket, még ha én magam nem is osztozom benne.

A zsúfolt, fülledt reptéren alig mozdul a levegő, én mégis önkéntelenül fellélegzem kissé. Tudom, mire fogom felhasználni az ajándékba kapott időt. Kiírok magamból mindent. Igen, ez mindig segít abban, hogy megoldjam a legnehezebb kérdéseket. Le fogom írni az érzéseimet a naplómba. Mindent papírra vetek, és a munkahelyi rohanástól és teendőktől távol végre rendesen kidolgozom a tervemet.

Ezt fogom tenni.

Felnézek. Nem messze tőlem a George elnevezésű büfé zsúfolásig megtelt, éppúgy, mint az összes többi. Talán mire eljutok odáig, felszabadul egy hely.

Igen, megyek is, és iszom egy csésze teát. Aztán egy gin-tonikot. Aztán, ha már mindent leírtam, talán megjutalmazom magam egy fényes magazinnal is, hogy képben legyek a celebek ügyes-bajos dolgaival.

Egy ital és egy kis írás csodát tesz a lélekkel, ez az én jelmondatom.

A következő hatvan percben végre megtervezem a Sean Sullivannek tartandó szakítóbeszédemet. Lehet, hogy ezzel tönkreteszem a karácsonyát, ami őszintén elszomorít, de ahogy Sita is megmondta, én is fontos vagyok.

Nagyon igyekszem ezt szem előtt tartani.

Hinnem kell abban, hogy így van.