Copyright © Lénárt Andás, 2025

© Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szerkesztő: Szabó István Zoltán (steve)

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-943-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A könyv alapjául szolgáló kutatás a Szegedi Tudományegyetem Bölcsészet- és Társadalomtudományi Kar Amerika-közi Tanulmányok Kutatóközpont keretében valósult meg

Dornbach Mária emlékére

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Kuba és az Amerikai Egyesült Államok

Kapcsolatfelvétel Havannában

Charles „Lucky” Luciano

Meyer Lansky

Fulgencio Batista

Egy gyümölcsöző barátság kezdete

Az amerikai előkép: Atlantic City

A maffiaparadicsom születése

A havannai maffiakongresszus

A „keresztapa” látogatása

A kubai maffiabirodalom tündöklése és bukása

Az aranykor

Santo Trafficante Jr.

A szálloda- és kaszinóparadicsom

Maffiaháború Kubáért

A forradalom viharában

Viszlát, Havanna!

A maffia a hidegháborúban

A bosszú évtizede

A Kennedy család és a maffia

A célpont: Fidel Castro

Egy elnök halála

A kubai maffia az Egyesült Államokban

Máig ható következmények

Hogyan tovább?

Utószó helyett: A kulturális emlékezet

Felhasznált források

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

Az Amerikai Egyesült Államokban működő maffia híres-hírhedt képviselői, mint Al Capone, Charles „Lucky” Luciano, Benjamin „Bugsy” Siegel, John Gotti és sokan mások jól ismert alakjai az amerikai történelemnek. Nem pusztán a bűnügyi hírek és a kriminalisztikai szakirodalom szereplői ők, de szerves részeivé váltak az amerikai legendáknak és az ország társadalomtörténetének is. Ebben nagy szerepet játszott a sajtó, az irodalom és a filmművészet: a regény- és forgatókönyvírók által megalkotott gengszterek mellett a valódi maffiózók is gyakori vendégek a könyvek lapjain és a filmek képkockáin, ezáltal az amerikai kultúrtörténet alkotóelemeiként is jelen vannak. Többen a sikereik és a tiszteletet parancsoló hatalmuk miatt – az erőszakos módszereik ellenére – hősöknek kijáró státuszt vívtak ki maguknak bizonyos társadalmi csoportok körében, a 20. század során sok fiatal a híres maffiózók glamourja miatt követte őket a bűn útján. Az amerikai kultúra globális hatásának köszönhetően már a világ minden részén ismerősek lehetnek ezek az egykor valóban létező vagy kitalált személyek. Az amerikai szervezett bűnözés kialakításában játszott vitathatatlan szerepük, az amerikai társadalomra, politikára, gazdaságra és mindennapokra kifejtett hatásuk mellett a működésüknek nemzetközi kivetülése is volt, elsősorban a második világháború idején és az azt követő hidegháború időszakában.

Az amerikai maffia külföldi érdekeltségeinek egyik különleges színtere volt Kuba, ezt a karibi kapcsolatot Francis Ford Coppola klasszikus filmtrilógiájának második része emelte be a köztudatba. A keresztapa 2 (The Godfather: Part II, 1974) cselekményének egyik emlékezetes szála Havannában játszódik. A főszereplő, Michael Corleone (Al Pacino alakításában) a kubai fővárosba érkezik, ahol részt vesz az egyik helyi luxushotelben megrendezett maffiakongresszuson, majd beszélgetést folytat az idős, nagy hatalmú, mindenki által tisztelt Hyman Rothtal (Lee Strasberg megformálásában, akit színészmesterség-oktatóként hasonló tisztelet övezett Hollywoodban, mint az általa játszott maffiózót a saját közegében). Roth a filmben több havannai szálloda és kaszinó tulajdonosa vagy részvényese, sokfelé bonyolít üzleteket a karibi országban – a kubai–amerikai kapcsolatokat vagy a maffia történetét jól ismerők számára nem nehéz felismerni, hogy itt valójában a hírhedt maffiózó, Meyer Lansky filmre adaptált változatát láthatjuk. Mindez annyira egyértelmű volt 1974-ben, hogy a film bemutatója után Lansky gratulált is Strasbergnek, amiért ilyen meggyőzően alakította őt, csak annyi kifogása volt, hogy szerinte rokonszenvesebbre kellett volna formálnia Roth karakterét.{1} Ez a történetszál az 1959-es kubai forradalom győzelmével zárul, a maffiózók menekülni kényszerülnek Fidel Castro új, az amerikai tulajdonokat és érdekeltségeket fenyegető rendszere elől. A valós eseményeken és személyeken alapuló történet tehát keveredik a fikcióval, ugyanakkor ez a film volt az első, amely a szélesebb közönség számára ismertté tette az amerikai szervezett bűnözés szerepét az 50-es évek Kubájában.

Felmerülhet a kérdés, hogy miért kell komolyabban, akár tudományos, történészi-kutatói szempontból is foglalkozni az amerikai maffia kubai tevékenységével, miért nem hagyhatjuk meg azt a bűnügyi újságírók és a bulvárlapok témájának. Amellett, hogy érdekes és esetenként kifejezetten izgalmas a maffia nemzetközi kapcsolatait az eddigieknél is alaposabban megismerni, a tárgykör vizsgálata hasznos Kuba és az Amerikai Egyesült Államok történelme, a két ország kapcsolatának alakulása, valamint az amerikai maffia története szempontjából is, gazdagítva a kutatási eredményeket a történelemtudomány, a társadalomtörténet és a nemzetközi kapcsolatok terén is. A Kuba múltjával és a kubai–amerikai kapcsolatok történetével foglalkozó művek általában kevés figyelmet fordítanak a szervezett bűnözés szerepére, mintha elhanyagolható, a komoly kutatók ingerküszöbét el nem érő mellékszálról lenne szó. Ezzel ellentétes képet mutat, amikor kubaiakkal beszélgetünk, akik közül sokan biztosítanak minket arról, hogy a Fidel Castro győzelmét megelőző négy évtizedben az amerikai maffia megkerülhetetlen szerepet töltött be az országuk életében, így e téma alapos vizsgálata nélkül meg sem írható hitelesen az ország és nemzetközi kapcsolatainak 20. századi történelme. Hozzá kell tenni, hogy Castróval nem zárul le a „maffiatörténet”, mert a hidegháború első felében a maffiózók továbbra is jelentős szerepet kapnak a két ország közötti kapcsolatokban.

Kuba történelme, kultúrája, filmtörténete és nemzetközi kapcsolatai iránt először még egyetemi hallgató koromban, a jelenlegi munkahelyemként szolgáló Szegedi Tudományegyetem Hispanisztika Tanszékének kurzusain kezdtem érdeklődni. A tekintélyes magyarországi múlttal rendelkező Kuba-kutatásokba bekapcsolódva – más történelemtudományi és filmtörténeti területeim mellett – elsősorban a szigetország és az Egyesült Államok kapcsolatának története vonzott. A szegedi egyetemen 2015-ben amerikanista és latin-amerikanista kollégákkal megalapítottuk az Amerika-közi Tanulmányok Kutatóközpontot, amelynek keretében ezekkel a témákkal azóta is foglalkozom. E vizsgálódásaim során gyakran találkoztam az amerikai szervezett bűnözés kubai érdekeltségeinek témájával, a részben vagy egészében erről szóló, elsősorban amerikaiak és kubaiak által írt könyvek és tanulmányok pedig igazolták, hogy ez a terület annál is érdekesebb lehet, mint amilyennek elsőre tűnik. Magyar és külföldi történész kollégákkal folytatott beszélgetéseinken többször felvetettem a kételyemet, hogy vajon miért éppen egy magyar latin-amerikanista kutatónak kellene foglalkoznia ezzel a témával. A válasz minden esetben hasonló volt: a kubaiak és az amerikaiak – érthető módon – valamelyik irányban részrehajlók, a két ország közötti viszony az esetek többségében elfogulttá tette a tények alapján alkotott véleményeket és következtetéseket is, így egy külföldi kutató talán tárgyilagosabb módon, többféle szempontot bevonva tudna közelíteni a kérdéshez.

A könyv, amelyet a kezében tart az olvasó, több mint hétévnyi nemzetközi kutatás eredménye, amely eredetileg más történelemtudományi témák leágazásaként indult, idővel viszont ez került a vizsgálódásaim középpontjába. Illeszkedik a szervezett bűnözés múltjáról és jelenéről született munkák sorába, de a szándékaim szerint többet kínál, mint egy egyszerű kiegészítést a maffia történetéhez. A fejezetek során áttekintést adok az amerikai maffia Kubában kifejtett tevékenységéről, annak hátteréről, okairól, főbb szereplőiről, ezáltal bővebb képet kaphatunk az 1930-as, 40-es és 50-es évek kubai és amerikai történelméről és társadalomtörténetéről is. E téma utóéletét és hatásait is megvizsgálom a két érintett országban a 60-as években (szorosan kapcsolódva a hidegháború viszonyaihoz), valamint hosszú távú, máig tartó következményeit is a lehető legbővebb forrásbázisra támaszkodva. A főszereplőink olyan ismert maffiózók, mint Charles „Lucky” Luciano, Meyer Lansky, Sam Giancana vagy Santo Trafficante Jr., politikusok, mint Fulgencio Batista, Fidel Castro, John F. Kennedy és Robert F. Kennedy, valamint a szórakoztatóipar hírességei, mint Frank Sinatra és George Raft. Történészek, szociológusok és oknyomozó újságírók könyvei, tanulmányai és cikkei, visszaemlékezések, életrajzok és interjúk, titkosítás alól feloldott amerikai kormányzati dokumentumok, illetve az FBI és a CIA által készített feljegyzések és jelentések képezték a kutatómunkám alapját, de alkalmam volt az érintett személyek néhány leszármazottjával is beszélni. E források egy részét még a külföldi szerzők sem vonták be a Kuba és az amerikai maffia kapcsolatára vonatkozó kutatásaikba, bizonyos anyagok esetében pedig még nem világítottak rá a mostanra már egyértelműnek tűnő összefüggésekre. A tények mellett az olyan összeesküvés-elméleteket is ismertetem, amelyek – függetlenül azok igazságtartalmától – jelentős hatást gyakoroltak a maffia, az Egyesült Államok és Kuba történetére, valamint az ezek között fennálló vélt vagy valós kapcsolatok értékelésére.

Magyar nyelven korábban csak elvétve olvashattunk az amerikai maffia és Kuba kapcsolatáról.{2} A kubai levéltárak minden bizonnyal további, eddig fel nem tárt értékes forrásokkal is rendelkeznek, de azokhoz napjainkban sem adnak hozzáférést külföldiek számára, a kubai kutatókat pedig láthatóan elsősorban akkor érdekli ez a téma, ha azt felhasználhatják az „ideológiai harc” alátámasztására.{3} Amerikai maffiatörténelemmel foglalkozó szerzők szintén írtak arról, milyen hatással voltak a kubai üzletek az amerikai szervezett bűnözés alakulására,{4} de az ő kutatásaik is kiegészíthetők további forrásokkal. Kuba és az Egyesült Államok történetével, a két ország kapcsolattörténetének politikai, kulturális és gazdasági vetületeivel, az amerikai szervezett bűnözés otthoni és külföldi érdekeltségeivel, valamint egyes politikai és közéleti szereplők érintettségével többen is foglalkoztak már elsősorban angol és spanyol nyelven született munkákban, ezek a szerzők azonban az esetek egy részében egymás eredményeit nem használták fel, így az értékes információk nem feltétlenül tudták kiegészíteni egymást. E könyv során igyekszem az összefüggéseket a lehető legalaposabban megvilágítani, ezáltal – a szándékaim szerint – a maffia kubai tevékenysége kapcsán olyan egyéb epizódok is szóba kerülnek a szervezet történetéből, amelyek az átfogóbb amerikai maffiatörténet szempontjából is felfednek újabb, ritkábban tárgyalt elemeket, vagy más megvilágításba helyeznek már ismert tényeket, eseményeket és személyeket.

A fejezetek során időrendben haladva bontom ki a központi témát, kitérve olyan érdekességekre is, amelyek a kubai szál hátteréül szolgálnak, azok megismerésével összetettebb képet kaphatunk a kérdésről. Kuba és az Egyesült Államok kapcsolatának története és alakulása végigkíséri a kötetet. A szöveg során végjegyzetekben adom meg a fontosabb forrásaimat, valamint azt is jelzem, ha az adott témáról elérhető további információ magyar nyelven. Olyan egyéb magyarázatokat is a végjegyzetekben teszek közzé, amelyek kiegészítésként szolgálnak a fő szövegben leírtakhoz, és azt is megemlítem, hogy milyen kulturális (például irodalmi vagy filmművészeti) vonatkozások állnak a rendelkezésünkre, így az érdeklődők tovább bővíthetik az ismereteiket. A felhasznált könyvek, tanulmányok, cikkek, interjúk és dokumentumok teljes jegyzéke a könyv végén található.

Köszönet illeti a Szegedi Tudományegyetem Bölcsészet- és Társadalomtudományi Kar Hispanisztika Tanszékét a támogató munkahelyi légkör biztosításáért, amely alapfeltétele annak, hogy folytathassam kutatásaimat. Kiemelten köszönöm egykori tanáromnak, később munkatársamnak és közeli barátomnak, Dornbach Mária néprajzkutatónak és irodalmár-műfordítónak, Kuba-kutatónak, amiért mindvégig biztatott, hogy ássak mélyre e témában, újabb szempontokkal gazdagítva a vizsgálati körömet – nem sokkal a halála előtt még értesülhetett róla, hogy születőben van ez a könyv, amelyet az emlékének ajánlok. Köszönöm a páromnak, hogy feltétel nélkül mellettem állt e könyv írása során (is), elfogadva és megértve, hogy miért olyan fontos számomra e kézirat elkészítése. Megkülönböztetett köszönettel tartozom Édesanyámnak, akinek önzetlen és önfeláldozó támogatása nélkülözhetetlen számomra a kitűzött célok eléréséhez.

Amikor a maffiáról hallunk, olvasunk vagy nézünk filmeket és sorozatokat, akkor általában az olasz és az amerikai szervezett bűnözéshez kapcsolódó legendák bűvkörébe kerülünk. A tagok egymáshoz fűződő szoros viszonya és feltétlen hűsége, a hallgatás törvényét jelképező omertà,{5} az árulók kíméletlen megbüntetése, a gyilkosságok és nagy horderejű brutális leszámolások jutnak először eszünkbe, mivel a maffia esetében a populáris kultúra a leggyakrabban ezeket emeli ki. A szervezetre vonatkozó történetek a valóság és a mítoszok keveredésének elegyét adják. Bár a maffia tetteinek következményei, köztük a súlyos és kegyetlen bűncselekmények nem is lehetnének valóságosabbak, a róluk szóló sajtóhírek, könyvek, filmek és televíziós sorozatok hatására a világuk mitikussá emelkedett, amelyet természetesen ki is használ a fogyasztói kultúra. A kitalált maffiózókarakterek, mint Vito és Michael Corleone, vagy Tony Soprano a mindennapjaink részévé váltak, hasonlóan valóságosnak tűnnek, mint Al Capone vagy Lucky Luciano, utóbbiak is elsősorban az előbbiek népszerűségének nyomán váltak szélesebb körben ismertté és érdekessé, akár izgalmassá a közönség számára. Olaszországban és az Egyesült Államokban a maffia története elválaszthatatlan az ország múltjától és jelenétől, így a szervezet alapos vizsgálata nélkül nem érthető meg az érintett országok 19. és 20. századi történelme sem. A maffia jelenléte eleinte csak a helyi, kisebb közösségek életét befolyásolta, majd idővel városi, regionális és országos szinten is megkerülhetetlen tényezővé vált. Eltérően az önállóan működő bűnözőktől vagy bűnelkövető csoportoktól, a maffia szervezettsége, kiterjedt kapcsolati hálózata, valamint a társadalom, a politika és az igazságszolgáltatás felett gyakorolt növekvő befolyása elengedhetetlenné tette, hogy a tevékenységét komolyan vegyék. Tekintettel a jelentős politika- és társadalomtörténeti, valamint egyre láthatóbb kultúrtörténeti vonatkozásokra, a maffia szerepének vizsgálata a 20. század második felében felkeltette a kutatók, a kérdéshez tudományos megközelítéssel fordulók figyelmét is.{6}

A kiindulópont természetesen az olasz, pontosabban a szicíliai maffia, amelynek összefonódása az ország vezetőivel és általában a politikai hatalommal a magyar olvasók számára is ismert lehet.{7} A maffia elnevezés eredetileg ezt az itáliai csoportot jelölte, és a téma szakértői hangsúlyozzák, hogy a kifejezés használata más országok szervezett bűnözői csoportjaira alapvetően helytelen. A sajtó, a közbeszéd, a bűnüldöző szervek és a populáris kultúra azonban erőteljesebbnek bizonyultak, így a szó alkalmazásának keretei jóval tágabbá váltak, gyakorlatilag bármely nemzethez kapcsolódó szervezett bűnözésre vonatkoztatjuk – e könyvben az egyszerűség kedvéért én is így teszek.

Az olasz maffia különböző ágai már a 19. század második felében megjelentek az Egyesült Államokban. Cosa Nostra, Camorra, Fekete Kéz – néhány név, amelyet az anyaországból magukkal hoztak a szervezeteik elnevezése kapcsán, és az olasz közösségekben nyíltan használták is. A „maffia” szót bizonyos csoportok szintén alkalmazták, de az 1950-es évek közepéig hivatalosan senki nem ismerte el egy ilyen néven működő szervezett bűnözői hálózat létezését. A 19. század végétől az olasz mellett más nemzetek bűnöző közösségei is megjelentek az Egyesült Államokban, elsősorban New Yorkban, amely így a különböző utcai bandák és gengszterek olvasztótégelyévé vált, később ezekből fejlődött ki a ma gyűjtőnéven maffiának nevezett szervezetek egy része.{8} A legnagyobb számban eleinte a zsidó{9} és az orosz{10} (e két csoport gyakran egymással átfedésben volt), majd az ír bűnözők képviseltették magukat, később számos latin-amerikai, ázsiai és közép- és kelet-európai ország is megteremtette a maga helyi maffiáját, gyakran szoros kapcsolatban az otthoni „anyaszervezetekkel”. A különböző nemzetiségű társaságok alapvetően egymás vetélytársai voltak, de bizonyos időszakokban vagy ügyek mentén szövetséget is kötöttek. A származási ország, néha azon belül a legszűkebb régió, tartomány vagy város alapján különültek el egymástól, és meghonosították a legfontosabb hagyományaikat is. Ezek a tradíciók nem kizárólag a nyelvre, vallásra, kultúrára, gondolkodásmódra, világnézetre, értékrendre és szokásokra vonatkoztak, hanem a bűnözési kultúrára is, amelyhez az új hazájukban is tartani kívánták magukat. Ugyanakkor, egyfajta adaptációs folyamat révén, kénytelenek voltak mindent hozzáigazítani az amerikai keretekhez. A sikeres működéshez a szülőhazájukban szükségük volt az erőszak, a zsarolás és a megvesztegetés alkalmazására, valamint politikusok, rendőrök, ügyészek és bírók bűnrészességére ahhoz, hogy el tudják érni a kívánt célt. A bevált gyakorlaton az Egyesült Államokban sem változtattak.

Ezen a téren az olasz és a zsidó gyökerű maffia érte el a legnagyobb sikereket, e két csoportnak köszönhető, hogy a szervezett bűnözés már az 1930-as években olyan modern és jól irányítható kereteket kapott az országban, amelyek alapvetően a mai napig fennállnak. Ahogyan a későbbiekben látni fogjuk, elsősorban az ő együttműködésükkel valósult meg a „havannai kaland” is. Ez azonban együtt járt az olyan, részben ma is megtalálható sztereotípiák megjelenésével, amelyek szerint az olasz-amerikai közösségekben (és bizonyos mértékben a zsidó-amerikaiak között is) természetes, ha valaki a szervezett bűnözés tagja. Ennek következtében a 20. század második felében előítélettel és fokozott gyanakvással viseltettek irántuk. Azok is áldozataivá váltak a maffiózók „rossz hírének”, valamint a társadalom részéről táplált ellenszenvnek és diszkriminációnak, akik nem vettek részt törvénytelen üzletekben, mindössze ugyanabból az országból érkeztek, mint a környék rettegett bűnözői. A híres-hírhedt maffiózók esetében természetessé vált, hogy a nevük mellett a származásukat is megemlítik (mint „az olasz Lucky Luciano” vagy a „zsidó Meyer Lansky”), ezáltal nemzeti vagy valamilyen kisebbségi kategóriába sorolva az illetőt. A legendássá vált, egymással versengő, ugyanakkor bizonyos ügyek mentén továbbra is együttműködő maffiacsoportok ma is jelen vannak az Egyesült Államokban, és különböző változataikban természetesen más országokban is. A jelenkori tevékenységük és szervezeti felépítésük alapjai azokhoz a korszakokhoz kapcsolódnak, amelyekről az elkövetkező fejezetekben olvashatnak.

KUBA ÉS AZ AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK

E könyv központi témájának történelmi, politikai és társadalmi kontextusát az Egyesült Államok és Kuba kapcsolattörténete adja. Ezért az alábbiakban összefoglalom azokat az eseményeket és tényezőket, amelyek közvetlen vagy közvetett befolyással bírtak a történésekre, valamint azok előzményeként, háttereként vagy következményeként is szolgáltak. Ezáltal jobban érthetővé válik a tárgyalt téma jelentősége.{11} Bizonyos elemeket csak röviden, a folyamatok alkotórészeként említek, későbbi fejezetekben pedig részletesebben is kitérek rájuk, amennyiben a maffia tevékenységéhez kapcsolódóan az indokoltnak bizonyul.

Az Amerikai Egyesült Államok Latin-Amerika és a Karib-térség irányában kifejtett politikája a 19. és 20. század folyamán számos változáson ment keresztül, de annak fő iránya alapvetően igazodott az 1823-ban született Monroe-doktrínához és kiegészítéseihez. A James Monroe elnök külügyminiszteréhez és későbbi utódjához, John Quincy Adamshez kötődő doktrína az „Amerika az amerikaiaké” elvet öltöztette hivatalos köntösbe. Nemkívánatosnak tekintette az amerikai földrészen kívülről érkező beavatkozásokat, az Egyesült Államok pedig önmagának tartotta fenn a jogot, hogy az ilyen jellegű intervenciókat megelőzze, így nem sérülhet az amerikai béke és a biztonság. A doktrína mellé társult az úgynevezett Manifest Destiny (Sorstól rendelt elhivatottság), ennek eszmerendszere értelmében a védelemmel párhuzamosan a civilizáció terjesztésének feladata is elsőbbséget élvezett, szintén az USA küldetéseként. E bonyolult és összetett koordináta-rendszerben Kuba kezdettől fogva különleges helyet foglalt el. Az „Antillák gyöngye” geopolitikai és geostratégiai szempontból is kulcspozíciót tölt be az amerikai kontinens életében, Floridához való közelsége természetes módon kapcsolja hozzá az északi szomszédjához.

A 19. század első harmadában a latin-amerikai gyarmatok nagy része függetlenné vált Spanyolországtól és Portugáliától, a kivételek közé csak néhány régió tartozott, mint Kuba, Puerto Rico vagy a Fülöp-szigetek. Kuba a stratégiai elhelyezkedése és gazdasági potenciálja miatt az Amerika-közi kapcsolatok egyik kiemelkedő fókuszpontját jelentette az egész évszázad során. Mindenki egyetértett abban, hogy a helyzet hamarosan megváltozik, a környező volt gyarmatok függetlenedése és Spanyolország birodalmi szerepének hanyatlása is ebbe az irányba mutattak. Emiatt spanyol gyarmatként való fennmaradása kevéssé volt valószínű, ugyanakkor a másik két lehetőség (teljes függetlenség vagy az Egyesült Államokhoz történő csatlakozás) vitákat, egyesekben félelmet váltott ki. John Quincy Adams elnök „érett gyümölcs” elmélete határozta meg a fő irányt, amely szerint:

„A politikai gravitációnak éppúgy megvannak a maga törvényei, mint a fizikainak. Amiként az alma, amelyet egy vihar elválaszt a fájától, nem tud máshová, csak a földre esni, ugyanígy, ha megszakad Kuba természetellenes kapcsolata Spanyolországgal, képtelen lévén önmaga fenntartására, csak az észak-amerikai unió felé eshet, amely a természetnek ugyanezen törvénye értelmében nem lökheti el kebelétől.”{12}

Kuba és Puerto Rico kapcsán Adams hozzátette:

„Ezek a szigetek […] elhelyezkedésüknél fogva az észak-amerikai kontinens természetes tartozékai, egyikük pedig, Kuba szigete, amely a mi partjaink közelében terül el, számos okból rendkívüli jelentőségű lett államszövetségünk politikai és kereskedelmi érdekei számára […] nincs egyetlen külföldi terület sem, amelyet össze lehetne hasonlítani vele, és e szigettel való kapcsolatainknak csaknem ugyanolyanokká kell válniuk, amilyenek egyes államainkat egymáshoz fűzik […] Ha gondolatban áttekintjük a legközelebbi ötven év eseményeinek várható menetét, szinte ellenállhatatlanul alakul ki bennünk az a meggyőződés, hogy Kubának szövetségi köztársaságunkkal való egyesítése elkerülhetetlen lesz szövetségünk fennmaradása és épségének megőrzése szempontjából.”{13}

A kubai függetlenségi harcok, amelyek az 1880-as évek második felétől egyre intenzívebbé váltak, José Martí személyében megtalálták a szükséges vezéralakot is. Martí kezdettől fogva meg volt győződve arról, hogy nemcsak Spanyolország jelent veszélyt a hazájára, hanem az Egyesült Államok is.{14} Az 1895 és 1898 között Spanyolország ellen vívott függetlenségi háború azonban eszkalálódott: a Havanna kikötőjében horgonyzó amerikai Maine hadihajó ellentmondásos körülmények között felrobbant, és ez már közvetlen okot adott az amerikai beavatkozásra. A spanyol–amerikai háborút lezáró, 1898 decemberében aláírt párizsi békeszerződés rendelkezései szerint Kuba négy éven keresztül amerikai megszállás alatt áll, majd ugyan függetlenné válik, de a kubai alkotmányhoz csatolt Platt-cikkely értelmében az USA bármikor beavatkozhat, amennyiben úgy véli, hogy a kubai demokratikus berendezkedés vagy az amerikai érdekek csorbát szenvednek. E cikkely alapján került amerikai tulajdonba Guantánamo, ahol ma is katonai bázist működtetnek, így a sziget már gazdasági, kereskedelmi és katonai szempontból is az Egyesült Államok kizárólagos érdekszférájába tartozott. A Platt-cikkelyben foglaltak többször érvénybe léptek annak visszavonásáig (1934), az Egyesült Államok számos alkalommal beavatkozott Kubában különböző ürügyekkel. A fejezet elején említett irányelvek, valamint azok folytatásaiként, módosításaiként értelmezhető kiegészítések Latin-Amerikát és a Karib-térséget az amerikai külpolitika középpontjában tartották. Az amerikai politikai és gazdasági érdekek védelme és az amerikai értékekkel ellentétes folyamatok kiteljesülésének megakadályozása diktátorok hatalomba emelését vagy hatalomban tartását sem zárta ki.

Gerardo Machado kubai elnök 1933-ban történt megbuktatásához az Egyesült Államok is hozzájárult. A következő évtizedeket, egészen az 1959-es forradalomig, Fulgencio Batista neve fémjelezte, aki hol elnökként, hol az éppen kormányzó elnök mögött álló tényleges hatalmi erőként meghatározta Kuba életét. Batista az USA támogatását élvezte, ebben az időszakban vált az ország a turizmus, a szerencsejáték, a prostitúció és a szervezett bűnözés hazájává, összefonódva az amerikai politikával és gazdasággal. Folyamatosan szaporodtak a szigeten az amerikai érdekeltségek, többek között a cukornádültetvények tulajdonlása terén. Kuba gazdasága teljes függésbe került az Egyesült Államoktól, mint legfőbb cukorfelvásárlójától, az amerikai befektetések megnövekedtek, Batista számos kedvezményt adott a vállalataiknak. Mindez Kuba fejlődésére alapvetően jó hatással volt, de az előnyöket csak Havannában élvezhették a kiváltságosok. Mivel az elnököt markáns antikommunizmus jellemezte, fontos szereplővé vált a 40-es években kezdődött hidegháborúban is. Batista és az USA kapcsolatának, valamint a rendszere működésének számos elemére kitérek a későbbi fejezetekben, mivel azok szorosan kapcsolódnak a könyv központi témájához.

Az 50-es években ismét hatalomra került Batista kormányzása a korábbinál diktatórikusabbá vált, az elnök a bevételeket elsősorban magánvagyona felhalmozására fordította. Elnyomó tevékenysége idővel már az USA szemében is elfogadhatatlannak bizonyult, ugyanakkor a Fehér Háznak egyelőre még szüksége volt az együttműködésére. A Kubában szolgáló amerikai nagykövet, Earl T. Smith kivételesen közeli, baráti (és valószínűleg üzleti) viszonyt ápolt az ország elnök-diktátorával, ami szembetűnő volt az amerikai Külügyminisztérium számára is. Az Egyesült Államoknak az évtized végére megrendült a bizalma Batistában. Korábban ugyanis számíthattak rá a kommunizmus elleni harcban, az 50-es évek második felére azonban több kommunistát is közelebb engedett magához. Az eddigi kiváló együttműködéseknek köszönhetően a kubai hadsereg, valamint a kubai és a külföldi üzleti körök számára Batista megfelelő vezetőnek bizonyult. Amikor ez a jó viszony megváltozott, ő sem maradt érinthetetlen.

Az 1950-es években már egyre nyíltabb rendszerellenes harcot folytató Fidel Castróval kapcsolatban az amerikai hírszerzés eleinte biztosra vette, hogy nem szimpatizál a kommunistákkal; öccséről, Raúl Castróról az ellenkezője volt igaz, Che Guevaráról pedig ellentmondásos hírek érkeztek. Herbert L. Matthews újságíró és később más amerikai sajtótermékek képviselői is hosszabb időt töltöttek Castro és a felkelők társaságában. Alapvetően a médián keresztül alakult ki viszonylag pozitív kép a forradalmárról az amerikai közvéleményben és a kormány egyes tagjaiban is. Bár bizonyos mértékig a Felkelő Hadseregre is gyanakodva tekintett Dwight D. Eisenhower elnök és a Központi Hírszerző Ügynökség, Castro csapatai valószínűleg amerikai segítséget is kaptak; a CIA-n és fedőszervezetein keresztül juttatták őket fegyverhez. Ezt Castro mindig tagadta, legalábbis homályosan fogalmazott. Az azonban tény, hogy a felkelők táborában több amerikai újságíró is megfordult, mozgalmát szimpátiával követte az amerikai társadalom és a média, valamint az amerikai kormány is úgy gondolhatta, hogy az egyre népszerűtlenebb Batista „lecserélése” Castróra megfelelő lehet az amerikai érdekek szempontjából is. Miután hiába próbálták meggyőzni Batistát, hogy önként lépjen hátrébb, már nem álltak a forradalom útjába. Castro esetében is tartottak a kommunista befolyástól, a mozgalmában számos szélsőbaloldali tagot is sikerült beazonosítani, de úgy vélték, hosszabb távon talán könnyebben ellenőrzés alatt tudják majd tartani, mint az „elszabadult” Batistát. A Felkelő Hadsereg hatalomátvételét végül beletörődéssel, de távolságtartással fogadták. A diktátor helyébe tehát egy új szereplő lépett, akivel új kapcsolatok kialakítására törekedtek.

Fidel Castro kormányát Washingtonban rövidesen már növekvő gyanakvással szemlélték mind politikai (a kommunista befolyástól való félelem), mind gazdasági (a földreform amerikai tulajdonokra nézve negatív hatásai) okok miatt. A nézeteltérések szaporodása drasztikus lépésekhez vezetett: Kubában megkezdődött az amerikai tulajdonok kisajátítása, amelyre válaszul az Egyesült Államok elállt a kubai cukor felvásárlásától. A Szovjetunió azonban hajlandó volt azt átvenni, így megkezdődött a közeledés a karibi ország és a kommunista állam között. 1960-ban az Egyesült Államok felfüggesztette a turisztikai és kereskedelmi, majd 1961-ben a diplomáciai kapcsolatokat is Kubával.

Ebben az időszakban az USA részéről állandóvá vált a jobboldali, az amerikai érdekeket (ki)szolgáló latin-amerikai diktatúrák hatalomra segítése és támogatása a kommunizmus elleni harc jegyében. A kubai Batista mellett Rafael Leónidas Trujillo a Dominikai Köztársaságban, Francois Duvalier Haitin és Anastasio Somoza Nicaraguában, később pedig Jorge Videla Argentínában, Augusto Pinochet Chilében és Manuel Noriega Panamában csak néhány példa ezekből. Az 1940-es évek második felétől 1990-ig tartó időszakban alapvetően ez a hozzáállás határozta meg az Amerika-közi kapcsolatok legfőbb irányait. Eredetét tekintve tehát az USA–Kuba szembenállás az USA–Szovjetunió ellentét helyi szintű konfliktusaként is értelmezhető, amely a szovjet rendszer bukása után annak zárványaként maradt fenn egészen máig.

Az Egyesült Államok 1960-ban vezette be először a gazdasági embargót Kuba ellen, amely nem volt teljes körű: élelmiszerekre és gyógyszerekre nem vonatkozott, jelezve, hogy a politikai rendszerrel állt fenn konfliktus, nem a kubai néppel. Ezzel a lépéssel a vád, hogy Kuba szovjet úton halad, önmagát beteljesítő jóslattá vált: a szigetországnak ettől kezdve már nem is volt más választása, mint Nyikita Szergejevics Hruscsovhoz fordulni annak érdekében, hogy a forradalma (amely mögé Castro a kubai népet és nemzetet is értette) fennmaradjon. Fidel Castro tehát nem meggyőződésből, hanem az Egyesült Államokkal kiéleződött nézeteltérések, majd a teljes szakítás után fordult a Szovjetunió felé. Ennek nyomán kezdődött meg a kubaiak menekülése Florida irányába, ahol később Castro-ellenes szervezeteket, a kubai demokráciáért harcba szálló köröket alapítottak, valamint – egyértelműen amerikai közreműködéssel – támadásokat és merényleteket is megterveztek a szigetország vezetője és hadserege ellen. Az aktív kubai emigráció az amerikai kormányzat számára ideális volt: a legkedvezőbb forgatókönyv szerint Castro diktatúráját nem egyedül külső erők döntik majd meg, hanem a demokráciáért harcoló, hazájukba visszatérő kubaiak teszik meg a legfontosabb lépéseket. A demokrácia visszaállításához Amerika segítséget nyújt fegyverek és egyéb eszközök adományozása, valamint a megfelelő kiképzés révén, de nem történik közvetlen amerikai beavatkozás. Ebben a küldetésben központi szerepet kapott a CIA, a maffia és az Egyesült Államokban élő kubai emigráns közösségek. A későbbi fejezetekben erre a témára is visszatérünk.

Mivel láthatóvá vált, hogy Castro a kubai forradalmat „exportálni” kívánja más latin-amerikai és afrikai országokba is, a Fehér Ház és a CIA prioritásai közé került a Comandante eltávolítása, és egy újabb kubai rendszerváltás levezénylése. Az amerikai száműzetésben élő kubaiak guatemalai kiképzését és későbbi bevetését Eisenhower elnök rendelte el, de annak megvalósítása már az utódjára maradt. A Központi Hírszerző Ügynökség által irányított programot a legtöbben ellenezték. Bár Fidel Castro és a Szovjetunió közeledését veszélyesnek tartották nemcsak Amerikára, hanem a demokratikus világra nézve is, alapvetően sem John Fitzgerald Kennedy elnök (1961–1963), sem a tanácsadói nem támogatták ezt a rendkívül kockázatosnak tűnő vállalkozást. Úgy vélték, az egyre inkább autoriterré váló kubai országvezetést nem lehet ilyen eszközökkel megdönteni. Ugyanakkor a volt elnök stratégái, a vezérkari főnök és a CIA vezetése is egyöntetűen a beavatkozás mellett álltak ki, így Kennedy engedélyezte azt. A Disznó-öbölben 1961 tavaszán partra szállt kubaiak azonban Castro hadseregének ellenállásába ütköztek, a kubai nép pedig nem lázadt fel a vezetője ellen, ezért a csapdába került csoport közvetlen amerikai segítségért folyamodott. Kennedy és kormánya, a hadsereg vezetőivel támadt heves viták ellenére, nem járult hozzá, hogy amerikai légi támogatást küldjenek, ez már ugyanis valódi és nyílt amerikai beavatkozásnak minősült volna. Az elnök nem kívánta átlépni ezt a határt. Száznál több halálos áldozattal járt a küldetés, az elnök és az USA pedig a közvélemény támadásának céltáblájává vált. Az amerikai mértékadó napilapok és véleményformáló erők egyöntetűen úgy vélték, hogy Amerika megfutamodott, cserben hagyta a demokráciát, enged a szovjet előretörésnek, és azt is lehetővé teszi ezzel, hogy egész Latin-Amerika kikerüljön a demokratikus rendszerek közül. A legtöbb szerző azt is hozzáteszi, hogy ez volt az Egyesült Államok első jelentős, világszerte nagy visszhangot kiváltó katonai kudarca az amerikai kontinensen. Erről az eseményről egy későbbi fejezetben részletesen is szólok majd, mert szorosan kapcsolódik a maffia és a kubai emigránsok Castro ellen folytatott bosszúhadjáratához.

A Disznó-öbölben történt fiaskó után a Kennedy-adminisztráció és a CIA a becsületükön esett folt miatt még eltökéltebbé váltak, hogy megdöntsék Castro rendszerét. A nem várt mértékű negatív visszhang hatására ehhez bármilyen eszközt megengedhetőnek véltek, többek között a CIA és sok esetben az amerikai szervezett bűnözés közvetítésével megtervezett, a kubai vezető ellen irányuló merényleteket is. A Kennedy által 1961-ben elindított Szövetség a Haladásért (Alliance for Progress) nevű program elsődleges célja az volt, hogy Latin-Amerika országait az amerikai gazdasági és katonai szervezetekhez kösse, és meggátolja, hogy a kubai (és áttételesen a szovjet) hatás elterjedjen. A kommunikáció terén ismét a demokráciák erősítése került előtérbe, a gyakorlatban azonban a baloldali befolyás megfékezéséről volt szó.

A kubai rakétaválság a hidegháború periódusának egyik legismertebb, történészek által legtöbbet feldolgozott konfliktusa.{15} 1962 októberében amerikai kémrepülőgépek adtak jelentést arról, hogy szovjet rakéták telepítése van folyamatban Kubában, amelyekkel könnyen elérhetővé válnak amerikai célpontok is. Hruscsov leginkább elrettentésnek szánta a rakétabázist, egyúttal azonban védelmet nyújtott Kubának egy esetleges amerikai beavatkozással szemben is. Az Egyesült Államok több válaszlépés közül választhatott: megszállja a szigetet, és katonai csapást mér a szovjet rakétákra, blokád alá veszi a szigetet, esetleg nem tesz semmit, hanem elfogadja, hogy a szovjet rakéták Amerika szomszédságába kerültek (ahogyan az USA is telepített rakétákat Törökországba, közel a Szovjetunióhoz). A válság során a szemben álló felek többször jutottak a valódi háború kitörésének küszöbére, de John F. Kennedy és Nyikita Hruscsov egyeztetése, valamint a háttérben zajló tárgyalások megakadályozták, hogy bekövetkezzen a legrosszabb. A világ ekkor egy nukleáris háború, mások szerint egyenesen a harmadik világháború küszöbére került, ugyanakkor Kennedy és Hruscsov is tisztában voltak azzal, hogy nem engedhetik meg a helyzet eszkalálódását. A két kormányzat egyezségre jutott, ebből azonban Fidel Castrót kihagyták, kész tények elé állították. A szovjetek eltávolították a rakétákat Kubából, az Egyesült Államok pedig ígéretet tett, hogy feloldja a teljes blokádot, nem szállja meg a szigetországot, és kivonja a rakétáit Törökországból. Az első ígéret nem teljesült, az embargó szorosabbá vált, az amerikai állampolgároknak pedig megtiltották, hogy Kubába utazzanak.

Az Egyesült Államokban az események visszhangja, bár kisebb mértékben, de hasonló volt a Disznó-öbölben történt incidens utáni időszakhoz: az amerikai vezérkar nagy része csalódott volt, amiért az USA „meghátrált”, vagyis nem fegyveres beavatkozással zárult a szembenállás. Sokan úgy vélték, a példamutató amerikai demokrácia végül megfutamodott nem is egy, hanem egyszerre két diktatúra, a Szovjetunió és Kuba elől is. Valójában mindkét fél engedett, és mindenki tisztában volt azzal, hogy a konfliktus nem zárult le végleg. 1962 novemberében az amerikai sajtóban olyan hírek láttak napvilágot, amelyek az Egyesült Államok keleti partvidékén terrorcselekmények meghiúsításáról tudósítottak. Az elkövetők kubai fiatalok voltak, akik az USA beavatkozásokon alapuló külpolitikája ellen akartak tiltakozni, elsősorban New Yorkban végrehajtott merényletekkel, például a Macy’s és a Bloomingdale’s áruházak felrobbantásával a karácsonyi vásárlási roham idején, valamint további támadásokkal katonai létesítmények ellen. Nem tudni, hogy az erről szóló híreknek mekkora volt az igazságtartalma, de Kuba állandósult ellenségképpé vált a Fehér Ház számára. Az USA két év alatt kétszer került összeütközésbe Kubával, egyik esetben egyértelmű vesztesként, a másik alkalommal megegyezések révén távozott az aggasztó helyzetből. Az első számú riválisként kezelt Szovjetunió földrajzilag messze helyezkedett el, de a karibi diktatúra ennél jóval közelebb terült el, és állandó figyelmeztetésként szolgált az Egyesült Államoknak arra nézve, hogy lehet megoldani mindent beavatkozások révén.

1962-ben Kubát – amerikai kezdeményezésre – kizárták az Amerikai Államok Szervezetéből. Ezek után az USA igyekezett megkönnyíteni az országába érkező kubaiak befogadását, akik különleges elbánásban részesültek, segélyprogramokat is indítottak számukra. Ugyanakkor az amerikai társadalom a 60-as és 70-es években rendkívül megosztott volt Kuba kérdésében, már abban az alapfeltevésben sem volt egyetértés, hogy Kuba esetében valóban diktatúráról kell-e beszélni, vagy csak az amerikai propaganda dezinformációjáról van szó. A véleménykülönbségeknek nagyrészt politikai okai voltak: a baloldali gondolkodású és a liberális körök gyakran védelmükbe vették Fidel Castro politikáját, míg a konzervatív jobboldal mereven elutasította azt. New York értelmisége vezető szerepet játszott a vitákban, a befolyásos gondolkodók nem értettek egyet az országuk hidegháborús politikájával és a Kuba elszigetelését célzó törekvésekkel, mert úgy vélték, Castro nem diktatúrát épít, hanem alapvetően egy igazságos társadalmat kíván létrehozni. Bár a civil szférának és az értelmiségieknek akkoriban nem volt érdemi hatásuk a külpolitika alakítására, a társadalom bizonyos szegmenseiben és a sajtóban adtak a véleményükre. Normain Mailer, Susan Sontag, a „beatnemzedék” több jeles képviselője és a Fekete Párducok radikális polgárjogi szervezete is a szocialista Kuba mellett érvelt, míg Allen Ginsberg végül kiábrándult Castro rendszeréből a homoszexuálisok elleni fellépés miatt.

Az Egyesült Államok a demokráciába vetett hitét hangsúlyozva, valamint alkalmazkodva a kommunistaellenes retorikához, igyekezett a lehető legnagyobb mértékben elszigetelni a kubai diktatúrát, a merevségen azonban alkalmanként lazítottak gazdasági területen vagy élelmiszer-, gyógyszer- és segélyszállítmányok küldése kapcsán. Gerald Ford (1974–1977) és Jimmy Carter elnöksége (1977–1981) alatt úgy tűnt, közeledés indulhat meg a két ország között: olyan háttérbeszélgetések és személyes találkozók kezdődtek a kormányok kijelölt képviselői között, amelyek talán mindkét állam számára elfogadható intézkedéseket eredményeztek volna. A kapcsolatok lehetséges normalizálása azonban ismét a kubai kormány afrikai beavatkozásai miatt került le a napirendről, de a feszült viszony enyhítése erős ellenállásba ütközött a Kongresszus padsoraiban és az Egyesült Államokban élő kubai emigránsok között is. Kuba is ellenséges retorikát alkalmazott, az északi „Nagy Testvér”-ben az imperializmus hódítását látta, ezért kapcsolatait a Szovjetunióval, afrikai országokkal, valamint az el nem kötelezett országok mozgalmával fűzte szorosabbra. Ugyanakkor a karibi ország nem tekinthető egy „mozdulatlan”, a változásokat teljesen elutasítani kívánó diktatúrának: több alkalommal történtek lazítások az állam irányítása és a mindennapok bizonyos szegmenseiben, mint a turizmus, vagy éppen a kivándorláspolitika.

Utóbbi területen az egyik legjelentősebb esemény 1980-ban következett be, amikor Mariel kikötőjéből 120 ezer kubai hagyta el hazáját, és az Egyesült Államok fogadta be őket. Mivel ekkorra egyre feszültebbé vált a hangulat Kubában az emigrálni vágyók körében, maga Fidel Castro engedélyezte a nagy létszámú „menekülést” az országból. Az ebben részt vevő marielitók a Carter-kormányzat és az amerikai társadalom részéről kedvező fogadtatásra találtak, mivel egy kommunista diktatúrából távozók kívántak új hazát találni az Ígéret Földjén, elsősorban Florida térségében. Később már szabályozni kényszerültek az érkező menekültek számát.

Az Egyesült Államok és a Szovjetunió szembenállásának utolsó, intenzív szakasza Ronald Reagan (1981–1989) alatt érkezett el. Az elnök a korábbiaknál szigorúbb antikommunista harcot hirdetett annak érdekében, hogy a hidegháború végére pontot tegyen. A Reagan-doktrína szellemében az Egyesült Államok a világ számos részén támogatott ellenállási mozgalmakat, felkeléseket, nyíltan vagy titokban beavatkozott más országok belügyeibe. Latin-Amerika e harc egyik kiemelt színtere lett. A Szabad Európa Rádió mintájára a Miami központtal 1985-ben elindított, spanyol nyelvű Radio Martín keresztül vették fel a kapcsolatot Kuba lakosaival, amely a hidegháború végére jellemző amerikai audiovizuális propagandaeszközök egyik lényeges elemévé vált.

A hidegháború lezárultával, a Szovjetunió összeomlásával már nem állt Kuba mögött a 20. század nemzetközi kapcsolatait döntően meghatározó szocialista diktatúra, az Egyesült Államok maradt az egyetlen nagyhatalom. Kubában azonban a „különleges időszak békeidőben” periódusában sem indultak meg azok a változások, amelyek a szovjet érdekszférába tartozó kelet-európai országokban bekövetkeztek, még annak ellenére sem, hogy az új helyzet hatalmas gazdasági visszaesést eredményezett. Kuba fennmaradt, a demokratikus folyamatok a várakozások ellenére nem kezdődtek el; éppen ellenkezőleg, szigorításokra került sor, amelyek révén fenntarthatónak ítélték a rendszert még az összeomlás szélén is. Az 1990-es és 2000-es években régi-új szereplők is megjelentek az országban: többek között a latin-amerikai államok (mindenekelőtt Venezuela), valamint az Európai Unió, Kanada, Kína, majd ismét Oroszország alakítottak ki kapcsolatokat Kubával különböző területeken. Ezek az államok (az EU-n belül elsősorban Spanyolország) több nemzetközi fórumon is elítélték az amerikai szankciókat, és szorgalmazták Kuba nemzetközi szervezetekbe történő visszavételét.

Mivel a 90-es években egy közvetlen katonai beavatkozás már nem látszott járható útnak, ugyanakkor Kubában továbbra is diktatúra állt fenn, George H. W. Bush elnöksége (1989–1993) alatt kidolgozásra került az előterjesztője miatt informálisan Torricelli-törvénynek nevezett rendelkezés (eredeti nevén: Cuban Democracy Act, 1992), amely már az angol nevében is jelezte, hogy célja a kubai demokrácia visszaállítása. A törvény sok szigorítást vezetett be. Már nemcsak az amerikai vállalatok, hanem amerikai cégek más országokban működő leányvállalatai sem folytathattak kereskedést Kubával, valamint nem horgonyozhatott amerikai kikötőben olyan hajó, amely a megelőző 180 napban Kubában is megfordult. A karibi államnak bármilyen természetű segítséget nyújtó országok nem kaphattak amerikai segélyt, valamint nem köthettek szabadkereskedelmi egyezményeket az Egyesült Államokkal. Ugyanakkor ismét engedélyezte, hogy közvetlen telefon- és postakapcsolat álljon fel a szigettel.

Bill Clinton kormányzatának egyik fő kihívása a kubai menekültek ügye lett. 1994-ben kubai kikötőkben horgonyzó hajókat loptak el az ország lakosai, hogy átjuthassanak a Floridai-szoroson. Mivel Castro nem tudta garantálni a saját kikötőinek biztonságát, ismét engedélyezte, hogy elhagyhassák az országot azok, akik külföldön kívánnak élni. Ez, a Mariel-exodus után, egy újabb hullámot indított el Florida irányában, amelytől a Clinton-kormány megijedt. Visszavonta az intézkedést, amely alapján minden kubai azonnal menedékjogot kaphatott az Egyesült Államokban, így a parti őrség igyekezett még a partra érkezés előtt elfogni őket, majd Guantánamóra szállítani. A fokozódó problémák miatt 1994-ben Kuba és az USA között egy új bevándorlási egyezmény jött létre.

Szintén a Clinton-adminisztrációhoz kötődik a Helms–Burton-törvény (1996), amely a korábbiaknál is szigorúbb intézkedéseket vezetett be, többek között szankciókat vetett ki más országok vállalataira, amennyiben azok kereskedelmi kapcsolatra lépnek Kubával. Ez a törvény – a diktatúra elleni harc szellemében – a korábbiaknál komolyabb büntetésekkel sújtotta a külföldi országokat, kiterjesztve Amerika hatáskörét olyan területekre is, amelyekhez a nemzetközi közösség szerint nem lett volna joga. A törvény 3. cikkelye alapján az amerikai állampolgárok bírósági kereseteket nyújthatnának be a Kubában államosított javaik visszaszerzése érdekében – ahogyan látni fogjuk, az amerikai maffiózók leszármazottai számára ez ma is kiemelkedően fontos lenne. Ezt a cikkelyt minden amerikai kormány – Donald Trump első hivatalba lépéséig – felfüggesztette, mert a kisajátított tulajdonok egy részét a kubaiak azóta eladták európai és kanadai vállalatoknak. Az Európai Unió és Kanada is tiltakozott a törvény életbe léptetése ellen, de az mégis megvalósult. II. János Pál pápa 1998-as kubai látogatása, valamint az amerikai embargót kritizáló állásfoglalása után lazítottak a megkötéseken, többek között ismét repülhettek Kubába humanitárius céllal útnak indult gépek, és megemelték a kubaiaknak küldhető pénzösszeg mennyiségét is (jellemzően a Floridában élő emigránsok küldték ezeket az otthon maradt rokonaiknak).

A 2001. szeptember 11-én New Yorkban végrehajtott terrortámadások az amerikai–kubai viszonyban is romlást hoztak, mivel Kuba szerepelt az amerikai Külügyminisztérium terrorizmust támogató országainak listáján. George W. Bush kormányzása (2001–2009) alatt a kubai emberi jogokat előtérbe állító szervezetek további támogatásokat kaptak, és az elnök keményebb hangot ütött meg az országgal szemben, mindenekelőtt a Castro által bebörtönzött aktivisták és ellenzéki politikusok ügye miatt. Mindez azonban elsősorban a kommunikáció és a politikai állásfoglalások szintjén mutatkozott csak meg. Bush elnök hangsúlyozta, hogy nem kívánják megsérteni Kuba szuverenitását, mindössze a kubai nép szenvedésén szeretnének enyhíteni, valamint közreműködni abban, hogy békés változások indulhassanak el az országban. A 2000-es években, bár a korábbi szigorítások továbbra is fennálltak, az Egyesült Államok nem hivatalosan mégis szemet hunyt a diktatúrával történő kapcsolatfelvétel felett. Több ezer amerikai üzletember vett már részt havannai tárgyalásokon (többek között Donald Trump érdekeltségébe tartozó cégcsoportok is), a teljes beutazási tilalom ellenére pedig – kerülőutak igénybevételével – nagy számban érkeztek amerikai turisták az elszigetelt országba. Az amerikai közvélemény Kuba iránti enyhülésében egyértelműen közrejátszott, hogy hírességek, elsősorban hollywoodi filmesek (mint Jack Nicholson, Robert Redford, Kevin Costner, Chevy Chase, Sean Penn, Oliver Stone vagy Francis Ford Coppola) több ízben is rendkívül pozitívan nyilatkoztak Fidel Castróval és rendszerével kapcsolatban.

Az amerikai kontinensen betöltött vezető szerepének megőrzése mellett egy másik tényező is rendkívül fontos volt (és ma egyre inkább az) az Egyesült Államok számára a Kuba-politikájának alakításában: a 60-as évektől folyamatosan erősödő kubai-amerikai lobbi. Érdekeiknek megfelelően igyekeztek útját állni a Kuba-politika puhulásának, mert csak egy demokratikus szigetországot tudtak elfogadni. Az egyik legjelentősebb választásra jogosult csoportként az Egyesült Államokban élő kubaiak a demokraták és a republikánusok szemében is egy olyan kisebbséget jelentettek, amelyet nem lehetett figyelmen kívül hagyni. A Kubai-Amerikai Nemzeti Alapítvány (Cuban American National Foundation) lobbistái ma is az egyik legjelentősebb erőt képviselik Washingtonban, befolyásuk számottevő a törvényhozásban is. Míg a 70-es és 80-as években a kubai-amerikai közösségek döntően Castro elszigetelését, a kubai szocializmus „megfojtását” tartották az egyetlen elfogadható megoldásnak, a 2000-es évekre a később érkezett kubai bevándorlók között már növekedni kezdett a tárgyalásos úton történő rendezés népszerűsége, mert az addig hozott intézkedéseket nem tartották hasznosnak. Így már nem mondható egységesnek az emigráció álláspontja, ugyanakkor továbbra is többségben van a kubai diktatúrát teljes mértékben elutasítók aránya. A külpolitika mellett tehát a belpolitikai megfontolások ugyanannyira fontosak voltak (és lesznek) az Egyesült Államok Kuba-politikájának alakítása során; általános megállapítás az elemzők között, hogy az utóbbi talán már jelentősebb is az emigráns közösségek miatt.

2008-ban Fidel Castro átadta az ország irányítását öccsének, Raúlnak. Bár az Egyesült Államokkal való szembenállás továbbra is fennmaradt a politika és a retorika szintjén is, az új elnöktől ritkábban lehetett hallani USA-ellenes szólamokat. Egy évvel később a Fehér Házba is új adminisztráció költözött. Raúl Castrót reménnyel töltötte el, hogy a békülékenyebbnek tűnő Barack Obamával talán lehet tárgyalni. Obama kormányzása (2009–2017) előbb enyhébb, később jelentősebb változásokat hozott országa Kuba-politikájában. Lazított az utazási szabályokon, mert úgy vélte, a demokrácia érdekében kifejtett politika „legjobb nagykövetei” a hazájukba látogató, egyébként Amerikában élő kubaiak. Szintén a demokráciát ösztönző intézkedésként növelte a humanitárius szervezetek támogatását, valamint minden olyan tervet támogatott, amely a kubai magánszektor fejlesztését célozta. Raúl Castro nem ítélte el ezeket (szemben bátyja korábbi heves nyilatkozataival), de figyelmeztetett, hogy óvatosnak kell lenni az Egyesült Államokkal. A családok újraegyesítésének lehetősége, az úgynevezett people-to-people kapcsolatok fejlesztése már mutatta, hogy Obama valóban más úton kíván elindulni. A 2014 végén megszületett „közeledés politikáját” a nemzetközi sajtó a hidegháború végső lezárásaként értékelte a Karib-térségben. Már az is rendkívülinek számított, hogy egy évvel korábban, 2013 decemberében Barack Obama és Raúl Castro kezet fogtak egymással Nelson Mandela temetésén, de a valódi változás 2014 őszén történt, amikor a két elnök bejelentette az országaik közötti közeledést, a kapcsolatok normalizálásának megkezdését. Nem egy hirtelen meghozott döntésről volt szó, az Obama első elnöki ciklusában tett engedmények már jelezték, hogy az amerikai elnök alapvető módosításokat kíván bevezetni, és a tényleges közeledés bejelentését is hosszas egyeztetések előzték meg külső felek közvetítésével.

Obama nyíltan kimondta, amit elemzők már sokszor kimutattak: az embargónak nem volt hatása, Kuba ettől nem lépett a demokrácia útjára, éppen ellenkezőleg. Az elszigetelődés csak még szigorúbb kormányzást eredményezett, a kubai népnek pedig elviselhetetlen szenvedéseken kellett keresztülmennie. A két ország kapcsolatában bekövetkezett változáshoz arra is szükség volt, hogy előzetesen a floridai kubai emigrációban is tudatosuljon, nem lehet a korábbi irányt folytatni. Bár továbbra is jelentős volt a keményvonalas kubai-amerikai lobbi, a fiatalabb nemzedékek véleménye is egyre hangosabbá vált, akik úgy vélték, nem az elszigetelés a megoldás. Számos intézkedés lépett életbe ekkor: helyreálltak a diplomáciai kapcsolatok, levették Kubát a terrorizmust támogató országok listájáról, újranyíltak a nagykövetségek, megszűnt a Kubába küldhető pénzösszegek felső határa, ismét közlekedtek kereskedelmi repülő- és hajójáratok a két ország között, és feloldásra kerültek az utazási korlátozások. Ennek nyomán egyre több amerikai turista érkezett Kubába, valamint az ország ismét fogadhatott amerikai befektetéseket is, a legnagyobb vállalatok jelentek meg itt újra – mindez így együttesen utoljára az 1959-es forradalom előtti korban volt jellemző. Az ezekből fakadó pozitívumok e rövid idő alatt is érezhetővé váltak Kuba gazdasága és társadalma számára, megugrott az amerikai turisták, befektetések és közös projektek száma. Az ellenállás azonban továbbra is erőteljes volt az amerikai törvényhozásban. Ezzel párhuzamosan Raúl Castro is beindított számos reformot, hogy nyitottabbá tegye a gazdaságot a külföldi tőke előtt, valamint fejlessze a magánszektort. Az amerikai elnök a barátibb kapcsolatfelvételben remélte megtalálni a jövőben is járható utat. Mivel a korábbi évtizedekben nem sikerült kikényszeríteni a demokratikus változásokat a politika, a gazdaság és az emberi jogok területén, Obama a kényszerítés helyett a lazítás taktikáját választotta.

Fidel Castro 2016 decemberében bekövetkezett halála, bár jelképesen egy korszak végét jelentette, a karibi ország történetében és az Egyesült Államok és Kuba kapcsolatának alakulásában már nem jelentett valódi mérföldkövet. A Castro testvérek Kubája tizenegy amerikai elnök kormányzását élte túl, a tizenkettedik elnök, Donald Trump periódusában került a kubai vezetés egy olyan politikus kezébe, aki nem a Castro család tagja volt. 2018 áprilisától egészen napjainkig Miguel Díaz-Canel tölti be az elnöki posztot, radikális változás azonban nem történt. Trump az első elnöksége alatt Obamának szinte minden Kubára vonatkozó intézkedését visszavonta, a korábbi legszigorúbb politikát vezette be újra, visszahelyezte az országot a terrorizmust támogató államok listájára, valamint életbe léptette a Helms–Burton-törvény korábban felfüggesztett 3. cikkelyét.

Joe Biden elnöksége (2021–2025) a Trump által hozott szigorú intézkedéseken csak keveset enyhített (ismét feloldotta az Egyesült Államokban élő kubaiak pénzküldésének korlátozását, és növelte a havannai repülőjáratok számát), ami sokak számára meglepetés volt, mert az Obama-kormányban ő töltötte be az alelnöki posztot, és akkoriban szorgalmazta a két ország közeledését. Ugyanakkor a passzív Kuba-politikájára magyarázatot ad az Egyesült Államok belpolitikai valósága. Bár Trump korábbi szigorítása a két ország közötti kapcsolatokat ismét mélypontra lökte, Kuba gazdasági és társadalmi helyzetét pedig nagy mértékben rontotta, ez lelkes támogatókra talált a jelenlegi havannai rezsim irányában bármiféle engedékenységet elutasító emigráns kubai körökben, akik mára fontos szavazóbázist jelentenek (elsősorban a Republikánus Párt számára, de a demokraták között is megtalálhatók).{16} A kubai kormány a 2021-ben kezdődött tiltakozásokat kemény kézzel verte le, így az emberi jogok folyamatos megsértése is indokként szolgált a Biden-kormányzat számára ahhoz, hogy csak keveset enyhítsen, és akár újabb szankciókat is életbe léptessen. A Kongresszusban is erőteljes befolyással rendelkeznek a kubai-amerikai politikusok és a lobbiszervezetek képviselői. 2025 első hónapjában Joe Biden, elnöki ciklusának utolsó hetében, ismét levette az országot a terrorizmust támogató államok listájáról, ezáltal megnyílt a lehetősége annak, hogy élénküljön a szigetország kereskedelme. Ismét felfüggesztette a Helms–Burton-törvény 3. cikkelyét is.

A 2024-es amerikai választásokon győzelmet arató Donald Trump, először a történelemben, kubai-amerikai külügyminisztert nevezett ki Marco Rubio személyében, aki a korábbiaknál is szigorúbb retorikát fogalmazott meg Kubával szemben. A latin-amerikai ügyekért felelős különmegbízott szintén kubai gyökerekkel rendelkezik: Mauricio Claver-Carone évtizedek óta a lehető legkeményebb Kuba-politikát szorgalmazza, így a kinevezése arra utalhat, hogy ebben az irányban mozdul el az amerikai vezetés. 2025 januárjában a beiktatása után hozott nagyszámú intézkedések egyikeként Trump elnök újra életbe léptetett minden olyan rendeletet a karibi országgal kapcsolatban, amit az első ciklusa során hozott. Figyelembe véve a jelenlegi amerikai kormány külpolitikai prioritásait, a Latin-Amerika és a Karib-térség irányában tett első lépéseit, valamint a Trump-kormányban fontos tisztségeket betöltő, kubai származású személyek jelentőségét, várható, hogy a jövőben az eddigieknél is radikálisabb változásokat tapasztalunk a kubai–amerikai kapcsolatok terén. Trump, Rubio és Claver-Carone a nyilatkozataik alapján egyetértenek abban, hogy Kubára diktatúraként kell tekinteni, annak vezetése felé semmilyen engedményt nem szabad tenni, és kizárólag a demokratikus átalakulás elfogadható, amelynek megvalósításában az amerikai kubai közösségeknek vezető szerepet kell játszaniuk.

2025-re a helyzet minden korábbinál súlyosabbá vált a karibi országban. A mai állapotok a Szovjetunió összeomlása és a szovjet segítség megszűnése utáni válságnál is tragikusabbak, a nélkülözés, éhezés, áru-, gyógyszer- és élelmiszerhiány, valamint az egyre gyakoribb áramszünetek az ország történetének legsúlyosabb időszakát hozták el. A Kuba legfőbb bevételi forrását jelentő turizmus a Covid-járvány óta folyamatosan hanyatlik, az országból soha nem látott nagyságú hullámokban menekülnek a lakók, a külföldön élő kubaiak hazaküldött pénzösszegei már egyre kevésbé tudják enyhíteni az otthon maradt családtagok gondjait. Az eddigi legfőbb latin-amerikai támogatóként jelen lévő Venezuelát jellemző gazdasági, társadalmi és politikai problémák következményeként Oroszország és Kína komoly befektetőként jelent meg. A helyzet azonban egyre elkeserítőbb, a kubai kormány intézkedései nem segítenek, így az elemzők egyetértenek abban, hogy Kuba a történetének legsúlyosabb válságát éli most. Az Egyesült Államok szerepe várhatóan döntő jelentőséggel bír majd Kuba jövőjét illetően is, bármilyen irányban is mozdul el az ország.

KAPCSOLATFELVÉTEL HAVANNÁBAN

Az előző fejezet alapján látható, hogy a 20. század első felében Kuba és az Egyesült Államok alapvetően baráti kapcsolatot ápolt egymással, amely hol lazább, hol kifejezetten szoros köteléket jelentett. A két fél távolról sem volt egyenrangú, minden esetben az USA szándékai és érdekei érvényesültek. Ennek következtében a két állam mindenkori kormányai számos területre kiterjedő együttműködéseket alakítottak ki, ezáltal Kuba önállósága jelentős mértékben korlátozódott. Mindkét nemzet pénzügyi körei igyekeztek a lehető legnagyobb hasznot húzni az új helyzetből, a politikusok pedig arra buzdították a különböző társadalmi és üzleti csoportokat, hogy – egyértelmű kormányzati támogatással a hátuk mögött – ők is használják ki az adódó lehetőségeket. A külpolitika alakulása új kapukat tárt ki az illegális tevékenységek előtt is: az 1920-as évek végén az amerikai szervezett bűnözés korábban nem ismert irányokba kívánt terjeszkedni, Kuba pedig hamarosan ígéretes helyszínnek bizonyult a tervezett üzletekhez. Az útkeresés kiindulópontját az Egyesült Államokban találjuk. A kormány, a hatóságok, a társadalom és a bűnszervezetek között fennálló kapcsolatok a törvényekben bekövetkezett változások miatt gyökeresen új irányt vettek, ennek következtében pedig végérvényesen módosultak a jelzett csoportok együttélésének és sokasodó nézeteltéréseinek keretei.

Az Egyesült Államokban 1920. január 16-án vezették be az alkoholtilalmat, amely egy jóval korábban indult, hosszabb folyamat végpontja volt.{17} Az amerikai társadalom erkölcsi hanyatlása miatt aggódó, minden rosszért (mint az erőszak, a házasságtörés vagy a munkanélküliség) az alkoholt okoló mozgalmak már a 19. század végétől akadályozni próbálták annak kereskedelmét, és fokozatosan el is érték céljukat az ország különböző közösségeiben, városaiban, majd államaiban. Fő támogatóik a teljes absztinenciát hirdető, mindenekelőtt vallási alapon szerveződő csoportok voltak, amelyek között sok politikust is találhatunk, az országos törvényhozás felé ők jelentették az elsődleges kapcsolatot, hamarosan pedig a Kongresszusban is befolyásos képviselőkre találtak. Eleinte csak vasárnap volt szabályellenes alkoholt árulni, de a teljes tiltás 1920-tól, az alkotmányhoz csatolt 18. kiegészítéssel országos szintre emelkedett az egy évvel korábban elfogadott Volstead-törvény végrehajtásával. Ettől kezdve nem volt megengedett alkoholt előállítani, importálni és forgalmazni az Egyesült Államok területén. A teljes tiltás a 0,5%-nál magasabb alkoholtartalmú italokra vonatkozott, ezzel a legkedveltebb sör és a bor is azonnal tiltólistára került. Mindez megágyazott az országszerte létrejövő illegális italméréseknek, és táptalajul szolgált a törvénytelen alkoholkereskedelmet folytató szervezett bűnözői csoportok megalakulásának és gyors felvirágzásának az ország legtöbb államában.