Jókai Mór

A janicsárok végnapjai

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A seleuciai üregek

Eminah

Török paradicsom

Gaskho bej

Férfi a veszélyek között

Az oroszlán a rókabőrben

Az albán család

Mahmud tolla

A cserkesz és családja

A bosszúálló

„Begtas kertjének virágai”

A megáldott leány

Táncvigalom a szerájban

Kursid basa

Caretto

Eminah

Az ezüst állvány a szeráj előtt

A kettétört kardok

A seleuciai üregek

Sivár, kietlen, barátságtalan vidék áll előttünk: a seleuciai üregek völgye.

Igazán remetének való hely, mert az élő világra semmi sem emlékeztet benne, olyan az egész, mint egy nagy bedőlt sír, melynek zöldje a fenekére hullott.

Minden, ami a búskomolyságot neveli, a legsötétebb vallásos rögeszmék, a fekete babona rémképei, a világkerülő embergyűlölet átka látszanak nehéz öröklő ködként e tájon feküdni, melyen isten bal keze működött, megszaggatva az óriás sziklákat, terméketlenséggel verve meg a földet, s lakhatlanná téve azt minden élőlény számára.

Ritkán jön e tájra ember; minek is jönne, mit keresne itt? Semmi sem terem e helyen, ami ember számára kedves. Még a vad sem ver itt magának állandó tanyát, csak forró nyaranta téved oda néha a rekkenő meleg elől futva egy-egy pusztai oroszlán, elfogott zsákmányát hozva oda elkölteni, s odább megy, ha jóllakott, tulajdon ordítása visszhangjával feleselve.

Különc utasok keresik fel néha a borzalmas vidéket, mely oly nyomasztó behatást szokott mindenikre gyakorolni, miszerint alig várják, hogy végignézve a históriai emlékeket, ismét kijuthassanak onnan.

Mi van ott látnivaló? Egy romladozott fal, ki tudja, ki által és miért építve, s ki által elrontva? Egy magas tömör oszlop, a jámbor Simeon Stylites oszlopa [„oszlopos Simeon”], melyet ő saját kezeivel hordott éveken át össze, s melyen naphosszant szokott ülni kiterjesztett karokkal, mint egy kereszt, s napjában ezerszer és ötszázszor hajtotta meg magát, fejét lábaihoz értetve. A völgy északi s déli oldalát egy roppant sziklatömeg rekeszti el, oly egyenes, oly meredek, mint egy bástya, s csak a tetején, három-négyszáz ölnyi magasban látszik valami zöld.

És e meredek sziklafal hosszában sorban egymás mellett apróbb-nagyobb üregek szádái [nyílás] sötétlenek, mintha valami özönvíz előtti óriás faj ajtókat, ablakokat vágott volna rajta sorban két-három emeletre, hogy palotát csináljon magának belőle.

Az üregek oldalfalai oly szakadékosak, talapja oly egyenlőtlen, hogy alig lehetne emberi kéz műveinek tartani azokat, ha nyílásaik hegyes öblezete s a rendes sorok, melyek szerint egymás mellett következnek, nem bizonyítanák, hogy itt véges erők próbálgaták csodáikat.

Három ez üregek közül diadalívek magasságával bír, egy pedig, mely a szikla aljába van vágva, oly kietlenül magas, mint egy roppant templomboltozat, s erről azt állítják, hogy keresztülmegy a hegy alatt egészen le a tengerig, s akinek bátorsága volna megtenni az utat, ott sok rejtélyes feliratra találhatna, melyek a falakra vannak írva. Ki bírta ez ismeretlen rúnák nyelvét egykor? tán a kaldeok vagy a Mithras-tisztelők; minő rejtett titkok, minő emberemlék előtti események vannak azokban megírva, ki tudna arra felelni?

Hihetőleg temetőnek használták e völgyet régen elmúlt népek, kiket sírboltjaik túléltek, s most annál borzasztóbb a táj, mert a szikla tátongó nyílásai száz nyitott torokkal látszanak beszélni, hogy ide egy elveszett nép van eltemetve.

Különösen ama legalsó üregnek azon szokatlan sajátsága van, hogy néha elkezd üvöltő hangokat adni magától; a tetőkön legeltető pásztorok borzadva hallják, mint zúg a sziklatorok, eleinte mintha darázsrajok forrnának benne, később egyre nő a zúgás, mintha a szélvész ördögei tévedtek volna el az üregben, s ordítva üvöltenének, hogy nem találnak ki belőle. Utána rendesen elkövetkezik a számum szele, mely hihetőleg egy túlsó nyíláson a barlangba hatolva, elébb hallatta itt e völgyben hangját.

De nemcsak ilyenkor, más esetekben is megszólal a barlang. Történt, hogy vakmerő pásztorfiúk bementek a barlangszádába tüzet rakni, s esztelen kiabálással hívogatták a barlanglakó dzsint, míg az üreg egyszerre visszhangot adott, de nem azon szót adta vissza, amit hozzá kiáltottak, hanem csendes halk szózattal felelt a pajkos gyermekeknek, hogy távozzanak el, és ne gúnyolják azt, amit isten teremtett.

Másszor házasságtörő asszony tévedt oda, bűnös örömeinek takaróul véve a méla sötétséget, s mint rettentek össze a vétkes szeretők, midőn az édes suttogásokat egy hang zavarta meg, mely nincs távol és nincs közel, mely nem szellemé és nem emberé, de jeget támaszt hideg sóhajával a forró vérben: „Allah mindenütt jelen van!”

Egykor rablók tévedtek oda, kik útitársukat akarták e helyen meggyilkolni, amidőn oly ordítás keletkezett a barlangban, mint mikor az ég megzendül, s a gyilkosok világosan hallák az irtózatos szózatot: „Allah látott benneteket, a gyehenna lángjai égnek számatokra!” Azok nyavalyás őrülettel futottak ki az üregből.

Mindenki a közel lakók közül tudta és hitte a barlangi dzsint, aki senkit sem bánt a jók közül, de megüldözi a gonoszokat.

De nemcsak az ijedelmes szívek ismerik a barlangi látatlan hangot, eljönnek ide a szenvedők, megesett szívűek is, és a láthatlan dzsin szíveikben olvas, mondani sem kell előtte panaszaikat, ő tanácsokat ád, és azok többnyire használatosak. Lehet, hogy e tanácsokat akárki más is adhatta volna, de tán ha közönséges embertől jönnek azok, nem tartják meg oly buzgalommal a kérdezők, s nem használnak maguknak általa.

Eljönnek hozzá gyakran jóslatért is, és ilyenkor az ismeretlen lény úgy ki tudja azokat ismerni, akik valódi aggodalommal jönnek hozzá, azok közül, kiket csak kíváncsiság hozott ide, vagy akik próbára akarják tenni. Ezeknek semmit sem válaszol, míg amazoknak gyakran oly találó jóslatokat mond, miknek mély értelmű képbeszéde igéről igére teljesedik.

A babonás köznép jó cselekedetnek tartja ez ismeretlen lénynek áldozni. A körüllakók iparkodnak vele jó barátságban lenni, haszontalan beszédekkel nem háborgatják, minden apróságért nem futnak hozzá, sőt volt eset rá, hogy a seleuciai kádi talpára veretett egypár pajkos suhancnak, kik köveket hajigáltak a barlangba.

Az üreg nyílásától befelé haladva, mintegy negyven lépésnyire, ahol már a külvilág alig dereng, van egy nagy kő: valami durva oltárhoz hasonlít, annak közepében egy kis mélyedés, ezt szokták rizzsel vagy tengerivel megtölteni a jámbor lakosok, s másnap midőn visszatérnek, látják, hogy a dzsin elhordta azt onnan, s fizetésül egy-egy ezüst pénzt hagyott a kőmélyedésben, azokból a régi ezüst pénzekből, miket még Törökország ragyogó korszakában verettek, s melyek három annyit értek, mint ez idő szerintiek. Tehát a dzsin készpénzzel fizet, és semmit sem fogad el ingyen.

Azoknak, akik vele beszélni akarnak, mélyebben kell a barlangba hatolni, egész odáig, ahol semmi világosság nem látszik, mert ő csak ott található, ahol teljes sötétség van. Aki méccsel vagy szövétnekkel jön, az nem találja őt sehol, az nem kap feleletet. És amidőn látogatója ott áll a sötétben, a dzsin oly jól látja őt, mintha a napvilág sütne rá, s egy arcmozdulat észrevétlen nem marad előtte. Annál jobban hiszik, hogy aki így lát a föld sötétjében, az a szívek és jövendők sötétségeiben is tud látni.

Több mint ötven éve már, tehát egy emberemlékezet határa, hogy e csodát ismeri a nép a seleuciai üregben; azóta sok főurak, basák, vezérek, sok bölcsek, papok, ulemák látogatták a dzsin lakását, és az mindent tudni látszott, ami a föld felett történik. Soknak megjósolá halálát, és akiket nem szeretett, azoknak megmondá azt is, hogy vétkeikért megérdemlik a rájok következő sorsot.

* * *

Az ezernyolcszáztizennyolcadik esztendőben éppen a számum elviharzása után történt, hogy egy kalózhajó vitorlázott be a szuadéai révbe, hol még a hajdani Seleucia nagyszerű kikötőjének romjai látszanak.

A kalózhajó francia lobogót viselt, hanem legénysége csupa albánokból állott. A kikötő még fedve volt az elzajlott vihar által partra vert hajók roncsaival, miket most nagy fáradsággal iparkodtak kitatarozni; mindenki bámulva tekinte a teljes épségben megérkező hajóra, melynek csak egy vitorlája sem hiányzott, pedig kalózhajók modoraként sokkal nagyobbak voltak árbocai és vitorlái öblösebbek, mint aminőket hasonló tonnatartalmú rendes hajókra szokás alkalmazni.

Amely órában horgonyt vetett a hajó, a legnagyobb dereglyét tengerre bocsáták, s abba huszonnégy jól fegyverzett timarióta szállt be. A fickók mindegyike ott viselte érdemrendjeit a pofáján, a csaták nyomai megszaporíták zord arckifejezésüket oda nem tartozó vonásokkal.

Azután egy ősz ember szállt a dereglyébe, ki után paripáját is lebocsáták az emelődaru (hajógép) segélyével. Ez volt a parancsnok.

Középtermetű, de izmos agg férfi, túl lehet már a hetvenen és közel a nyolcvan évhez, de lelke és teste most is oly erős, mint midőn még az a szakáll, mely most mint a hattyú szárnya, borul le keblére, fekete volt, mint a holló szárnya.

Vállai rendkívüli erőre mutatnak, s arcának merész tartása, szemeinek villogása s a bátor, nyugodt tekintet tanúsítják, hogy ez erő nincs gyáva lélekre vesztegetve.

Az evezőcsapások a partra szállítják a dereglyét, de kikötni semmi erőnek sem sikerült; a tenger dagálya oly nagy, hogy a parton megtört hullám tajtékozva hajítja mindig vissza a dereglyét.

Az ősz férfi egy szemöldintésére hárman ugranak bele a hullámba a hajóslegények közül, a dereglye kötelét vontatva, mind a hármat elrántja az, mintha gyermekek fognának szilaj bikát.

Most az ősz ember egyszerre lovára pattant, kengyelét oldalába vágja, s kiugrat a tajtékot túró hullám közé, háromszor borítja el lovastól a visszatoluló hab. A harmadiknál már partot ért. A népség csodákról beszél; ő pedig senkitől sem kérdezősködve, mint aki legjobban ismeri az utat, egyes-egyedül elindul a révparton, s elhagyva azt a hosszú tornyos bástyasort, mely a hegyen végigfutva körülkeríti a várost, s mint egy óriási antik nyaklánc függ a hegy vállain, – útját a hegyszakadékok felé vevé s azok közt nemsokára senkitől nem kísérve eltűnt.

Alig haladt félórányira az olaj- és fügefákkal beültetett hegyoldalok között, melyek a forró szél után még most is tikkadtan lankászták le lombjaikat, midőn ráakadt azon helyre, melyet keresett.

Egy otrombán összeábdált [összetákolt] viskó volt az, melyet kőből, fából és sárból oly idomtalanul alkotott valami beszélő állat, hogy azt egy fecske is szégyenlette volna magáénak elismerni, nem is említve a hódokat, melyeknek gunyhói ehhez képest valódi építészi remekek.

De kegyes volt iránta a természet, s befuttatá kúszó indákkal a viskót, ezek aztán, hol az építész fölösleges rést hagyott, azt szépen befedték.

Itt leszállt lováról a jövevény, azt megköté egy fához, s miután az ajtónak nem volt kilincse, elolvasá azt az ákonbákot, ami kívül reá volt írva; szokás szerint valami szent mondás, ami a török szerzetesek kapuira szokott írva lenni.

„Átkozott az, aki az éneklő madarat háborítja.”

A jövevény hallgatózott; hiszen te nem énekelsz, gondolá magában, s olvasá tovább, ami következik:

„Aki zörget az imádkozónak ajtaján, hiába fog zörgetni a paradicsomnak kapuján.”

Az idegen nem is sokat zörgetett rajta, hanem berúgta egyszerűen.

Ott benn térdelt az erdbuhár szerzetbeli barát egy leterített gyékényen, övig nekivetkőzve, előtte egy nagy famedence állt tele tiszta vízzel.

Éppen az abdesztán mosódást [a testrészek megmosása] végzé.

Észre sem látszott venni a lakába berontott jövevényt, hanem végzé nagy buzgósággal a kegyes szertartást. Először is megmosta kezeit, harmincháromszor mondva el e kegyes igéket: „Áldott az isten, ki a víznek tisztító erőt adott, s hitünket felvilágosította”, azután jobb markával háromszor vizet vett szájába és imádkozék: „Óh, uram, óh, Allah, ízleltesd meg velem azt a vizet, melyet adtál Mahommed prófétának a paradicsomban, s amely illatozóbb a balzsamnál, fehérebb a tejnél és édesebb a méznél, s mely a szomjazó epedését örökre megenyhíti.”

Ezután a markán keresztül ismét az orra lyukain szítta fel a vizet, s ekképp buzgólkodék: „Uram, szagoltasd meg velem a paradicsomnak illatját, mely kedvesebb, mint az ámbra és a pézsma, és ne engedd, hogy valaha a pokolnak átkozott bűzét megérezzem.” Ekkor két marokra fogta a vizet, s orcáját jól megmosva vele, azalatt ily szavakat beszélt: „Tisztítsd meg, uram, az én orcámat, amiképp minden prófétáknak s minden hű szolgáidnak orcáját meg fogod az ítéletnek nagy napján tisztítani.” Még ez sem volt elég, ekkor meg a jobb markába vett vizet, s azt a könyökén végigcsorgatva, fohászkodék: „Uram, add az utolsó ítélet napján az én cselekedeteimnek könyvét a jobb kezembe, mely az elválasztottak keze, és vígy be a paradicsomba.” Azzal bedugta fejét a medence vízbe, s szája kimaradván belőle, módjában volt azalatt ilyen beszédet tartani: „Uram, végy környül engemet, midőn előtted megjelenek, irgalmaddal, s ne nyomd az én fejembe a bűnöknek tüzes koszorúját, hanem az erénynek arany koronáját.” Most füleit vette sorba az érdemes férfiú, áhítattal mondván: „Engedd, uram, hogy az én füleim mindenkor örömest hallgassák azokat, melyek az alkoránban vannak írva.” Végezve ezt, meglocsolá nyakacsigáját és torkát, igen célszerűen mondván ez alkalommal: „Uram, szabadíts meg engemet azon kötelektől, melyek az elkárhozottak nyakaira fognak vettetni”, mely kegyes óvástétel után leült a földre, s jobb lábát áhítatosan megmosván, kiálta: „Óh, uram, ne engedd, hogy az én lábaim megcsuszamodjanak az Alsirát hídján, mely a pokol felett a mennyországba viszen”, a bal lábát is megöblíté, és fohászkodék: „Vedd el, uram, az én adósságaimat, s hallgasd meg az én könyörgéseimet.”

Mindezen mondásokat pedig éppen nem lassú hangon, magában dörmögve mondá el a jámbor dervis, hanem érthető, kiáltó szóval, mint illik igazhivő müzülmánhoz, aki nem tartja szégyenletes dolognak az emberek előtt istenhez imádkozni.

Annak utána fogá a medencét és kivivén azt kunyhója elé, az ott tenyésző vadvirágokra kiöntözé, megáldván őket egyenkint és egyetemesen; akkor ismét tele meríté a forrásból friss vízzel, s visszavivén a kunyhóba és a gyékényt túlsó lapjára fordítván, letevé rá a vízzel tölt medencét, melyre a jövevény szinte leveté papucsát, felső kaftányát, letekeré turbánja kaukját s kiemelé fejéből a vörös fezt, s ő is hasonlóul megmosódott.

Azután megcsókolá a dervis kezét, s midőn az kihúzá övéből a hosszú, földig érő olvasót, s elkezdé annak kilencven szemein egyenkint elszámlálni Allah kilencven tulajdonságait, az idegen is utána mondá azokat áhítatosan, s mindezek végeztével együtt éneklé vele két ízben a „La illah, il Allah, Mahomet rászul Allah!” [Egy az isten, Allah, Mohamed Allah küldötte!] versét, melynek éneklésében oly gyakorlott volt, mint akármely müezzim.

Mindezek a legnagyobb áhítattal megtörténvén, a jövevény felkelt helyéről, arcáról elmúlt az alázatosság kifejezése, s ismét helyet foglalt azon az elébbi büszke, parancsoló tekintet; míg a dervis most alázattal borult le előtte a földre, és rebegé:

– Mit parancsolsz velem, kegyelmes úr, szolgáddal?

Az idegen hagyá őt ott feküdni, s csendesen felköté kardját.

– Te vagy amaz erdbuhár dervis, kihez engem egy nimetullahita szerzetes utasított, aki lakik Janinában?{1}

– Szolgálatodra, uram.

Ekkor jobbjával handzsárját, baljával egy erszényt vont elő övéből az idegen.

– Látod ez erszényt és e kardot? Ez erszényben van ezer zecchino, ezen kard lapján legalább ugyanannyi megölt ember vére. Én nem kérdem tőled: ismersz-e engem; tudod-e nevemet. Lehet, hogy ismersz, mert hiszen ti mindent tudtok, hanem akkor azt is tudod, hogy engemet még el nem árult senki, akin én meg nem bosszultam volna magamat. Azért, ha jutalom kell, hallgass, ha büntetés kell, beszélj.

A dervis kezét szájára téve mutatá, hogy hallgatni fog.

– Most tehát kelj fel, fogd meg lovam zabláját, és vezess el engem azon üreghez, melyben a jóslatmondó dzsin lakik. Te ismerős vagy vele?

– Ismerem uram, de hozzá nem járok, mert rám haragszik; a derviseket nem szíveli, mert ki akarják tanulni; ha én megyek, köveket ejt rám a boltozatból, vagy mély hasadékokba vezet. Azért ha kívánod, odáig elvezetlek, de be nem megyek veled, ha amennyi pénz van ez erszényben, annyi fejem volna is vállamon, melyeket levágj.

– Arra nincs is szükségem. Te künn maradsz, és tartod lovamat.

Azzal büszkén lovára veté magát a herkulesi aggastyán, s a dervis megfogva a mén zabláját, elkezdé őt a hegyi úton vezetni a szakadékos sziklatorlatok közé.

A hold fent volt már az égen, mire az üregek sziklájához értek.

Hátulról kerülve még zordonabb volt a táj. Elöl a vad természetomladék, hátul a sötét cédruserdők, miknek sűrű lombja nappal is éjszakai árnyékot vet, és oldalt a végtelen magasságú sziklatömeg, mely holdvilágnál még magasabbnak látszik, és ez üregek mintha éjszaka még feketébbek s a sziklák, omladékok még kopárabbak volnának; pedig nappal is oly elhagyatott e táj, mint éjjel.

A dzsin üregéhez érve, leszállt lováról az agg férfi, s meghagyva a dervisnek, hogy ott álljon és várja, míg vissza fog jönni, elszántan belépett az üregbe.

A vak sötétség miatt csak apró léptekben lehetett haladnia, óvatosan, de félelem nélkül haladt: lábával elébb megpróbálta az alapot, melyre lépett, s egyik kezét szeme előtt, a másikat pedig handzsárja markolatán tartá. Elszánt, gonosz léleknek kellene lenni, mely őt meg merje támadni.

Néha egy-egy denevér suhant el fülei mellett, gúnyos vihogással, másszor hideg, megmozduló testekre lépett; mit figyelt ő azokra? A méla hallgatás, mely körülvevé, rettentőbb volt a poklok szavánál, és e hallgatástól sem rettegett, ketté merte azt szakítani, erős szóval kiáltva a föld alatti csendbe:

– Jövel elém, jó vagy gonosz szellem, kit Allah elbocsátott, hogy beszélj élő emberekkel; jövel és szólj nekem!

– Melletted vagyok – susogá e szókra egy hang, mély és tompa, mintha az üres levegő szólana.

Az idegen utána kapott, mintha merész kézzel meg akarná a lelket ragadni; nem talált semmit.

Hang volt az, alak nélkül.

– Beszélj nekem – szólt reszketéstelen hangon az agg. – Ismered-e sorsomat?

– Ismerlek – szólt a láthatlan hang. – Te egy szegény ember vagy, ki elvesztegetted, amid volt, és amid van, az nem a tied.

– Tudatlan lélek vagy – dörmögé a jövevény –, menj vissza sírodba, és aludjál, nem kérdezek tőled többet; – jelen sorsomat sem ismered, hogy ismernéd a jövőt? Menj odúdba vissza, és nyugodjál békével!

– Én ismerlek téged – folytatá a hang –, és igazat mondtam. Nemde nem Tepelenti Alinak hívnak-e téged?

A jövevény bámulva felelt:

– Valóban az nevem.

– Nem földönfutó voltál-e tegnap? S nem por és hamu léssz-e holnap?

– Valóban igaz, de e tegnap negyven év előtt volt, s e holnap mikor lesz?

– Tudod, hogy itt nincs reggel, sem estve – felelt a hang –, nekem tegnap az, midőn legutolszor láttam a napot, és holnap, midőn újra fogom látni. Tepelenti Ali, Janina uralkodója, te szegényebb vagy a legutolsó müzülmánnál, ki szőrkötéllel övedzi derekát, mert elvesztettél mindent, ami rád nézve becses. Testvéredet, ki védelmedre kelt, megölted; anyádat, ki szeretett, megfojtottad; hazádnak, mely táplált, jobb kezét szakítottad ki; dicsőségedet, mely ékesített, átokká változtattad magadon, s a szerelemből gyűlöletet csináltál magadnak.

– Úgy van. Ezt cselekvém. Nem bántam meg semmit. A nyúl elrágja a virágot, a keselyű elkapja a nyulat, a vadász ellövi a keselyűt, a vadászt levágja az oroszlán, és az oroszlánt megeszi a féreg. Földdé válik minden. Allah hatalmas, ő rendelte így. Mi vagyok én? Nagyobb féreg, mint a többi. Ki pöröl istennel? Mi sors vár reám a jövőben?

– Még tegnap ifjabb voltál nem született fiadnál, holnap vénebb leendsz megholt őseidnél.

– Világosabban szólj, mert szavaid értelmét oly kevéssé látom, mint magadat.

– Aki vétett fegyverrel, meghal fegyver által, így szól Allah. Aki vétett szerelemben, meghal szerelem által. Két kezed van, jobb és bal kezed; két kardod, egy görbe és egy kígyós; két kincstárad, egyik arannyal, másik ezüsttel tele; háromszáz nő van háremedben, de csak egy van, akit imádsz; tizenkét fiad van, de csak három, akit szeretsz. Íme halljad, jól vigyázz életedre, mert ami legközelebb van hozzád, abban van halálod, tulajdon fegyvered, tulajdon gyermeked, tulajdon vagyonod, tulajdon két kezed fog egykor megölni.

– Mashallah! [Allah így akarja!] A halál elkerülhetetlen; csak egyet mondj meg: fogok-e én egykor Sztambulban a szeráj kapuján diadalmasan bevonulni?

– Fogsz. Ott állandasz ezüst állványon az ujjongó nép előtt.

– És mikor?

– Leend idő, amikor egyszerre két helyen léssz, Janinában s Sztambulban egyszerre; a napok meg fogják ezt magyarázni.

– Még egyre felelj: miért említéd azon nőt, akit legjobban szeretek?

– Ő fog legelőször elárulni.

– Átkozott! – ordítá Ali, kirántva kardját, s dühösen vágott a hang felé; a kard nagyot süvöltött az üres levegőben, s perc múlva éktelen messzeségből kiálta vissza a hang:

– Már megtörtént az.

– Ah, álom ez. Álom ez! – sóhajta Ali.

– Nem álom – felelt a rejtélyes hang. – Ébren vagy.

– Ha nem álom, adj jelt nekem, melyről megtudhassam, midőn innen kimegyek, hogy nem álmodtam.

– Tedd elébb hüvelyébe kardodat!

– Visszatevém – szólt Ali, de nem mondott igazat, mert csak övébe dugta azt.

– Rejtsd hüvelyébe – szólt a hang.

Ali borzadva tapasztalá, hogy e lény a sötétben minden mozdulatját látja.

– Most nyújtsd ki tenyeredet – szólt a hang egészen közel.

Ali kinyújtá tenyerét. Azon pillanatban egy erős, férfias kéz acélszorítását érzé azon; oly erős, oly sujtoló szorítást, hogy a vér serkedezett ujjai hegyéből.

Azután elereszté őt az ismeretlen lény, suttogva mondván:

– Arcodnak egy vonása sem mozdult kezem nyomása alatt; így csak Tepelenti bírta azt kiállani.

– És így csak egy férfi bírta kezemet megszorítani – monda Ali. – És annak neve Behram volt, Halil Patronának fia, ki negyven év előtt bajnoktársam vala, s azóta elveszett. Ki vagy te?

– Aleikum unallah! (Isten veled!) – monda válasz helyett amaz.

– Ki vagy te? – kérdé egy lépést téve előre Tepelenti.

– Aleikum unallah! – hangzék felé a búcsúszó végtelen, végtelen távolból.

A hatalmas basa elmerengve fordult vissza, s midőn a holdfényre kiért, világosan látá kezén még a vércseppeket, miket amaz erős kézszorítás körmei alól kisajtolt.

Eminah

Tündérek, tünemények története!…

Más napsugár, más virágnyílás, más szívdobogás, mint amelyet mi ismerünk.

Ha széttekintünk a tájon, klasszikus fönségben látjuk emelkedni az istenek földét: Hellász hegyeit, a sugáros arcú hősök diadalhonát. Ott a hegy, melyről Zeüsz szórta villámait, és a berek, melyben Aphrodite gyönge lábát megkarcolá a rózsatövis, s tán a babérfából, melynek kedves elváltozott nimfáját Apollo kergeté, egész erdő vált már. Most is ragyognak még a havas Őta és Ossza napsütötte ormai, ha a nyugvó nap reájok tűzi fényét, most is van még villáma a bércnek, csakhogy azokat nem Zeüsz szórja többé, hanem Ali Tepelenti, aki basa Albániában és úr fél Törökországon, s a rózsa, melyet Venus vére festett meg pirosra, az ő számára nyílik, és a babér, mely Apollo szerelméből támadt, az ő számára zöldül.

A csendes bérceken nem lát többé a költő fényes istenalakot. Hosszú puskáját vállára vetve ballag itt-amott egy palikár [török szolgálatban álló görög zsoldos], ki gunyhóját rejtekbe építé, hol Ali Tepelenti rá ne találjon. A magas oszlopcsarnokoknak jó most a földön heverni, Themistocles és Leonidas utódi gunyhókat raknak oda, ahol senkinek se essenek útjába.

A magas Lithanizza hegytetőről láthatni a tündéri városba, mely Albánia fölött uralg. Janina az, a históriai névvé vált Janina.

Mellette az acherúzi tó, melynek zöld tükrében az egész város látja magát, mintha kettős volna, olyan mély, amilyen magas; a minaretek arany félholdjai a tóban is, az égen is ragyognak, a fehér tetőtlen házak, egymás fölé emelkedve, egy tömeggé látszanak olvadva lenni egymással és a körülfutó veres bástyafallal, melyről nyolc kapun van kijárás.

De mit nekünk a város minareteivel, bazárjaival, kiöszkjeivel! Túl a városon, hol az erdős bércekről alászakadó Cocytus a tóval, melybe ömlik, egy félszigetet képez, itt a földszoroson áll Ali basa megerősített vára, nagy tömör bástyákkal, nehéz, vaspántos felvonó hidakkal, a sáncok árkaiban hegyes égerfa cölöpök, s fölöttük két öles víz. A bástyák tetejéről száz ágyú torka ásít le a városra, ezek az érckutyák, miknek ugatása négy mérföldre hallik, s a falakon untalan számos fegyveres népség őrködik, és a kapu előtt a szemközt meredő sáncok ablakaiból egymásra bámulnak az ágyúk; jaj annak a népnek, amely előttük erővel keresztül akarna menni. A nagy, lánccal elzárt kaput hármas nehéz vasrácsok védik, s hosszú ereszek alól kerekes lövegek villognak elő, mik előtt bombapiramidok [gúlába rakott ágyúlövedékek] vannak rakva.

Az udvar egy nagy félholdat képez, melyen nem látható egyéb, mint harckészület, rombolási eszköz, a félkör alakú kaszárnyákban albán hadőrség tanyáz, míg a félkörrel átellenben egy hosszú pavillon szeli ketté a várat, mely a félkör egyik végétől a másikig ér, s három kapu van rajta, melyeken át a belső várba jutni.

E hosszú épületen nincsenek a várudvar felől ablakok, csupán két sor szűk lőrés látható rajta. Ablakai mind túlnan a kert felé nyílnak, s ott laknak Ali basa három fiának odaliszkjai. A háromkapus épületet a három fiú lakja: Omár, Almuhán és Zaid. Ez épület hátulja azon kertre nyílik, melyben a fiak háremhölgyei szoktak mulatozni.

Itt ismét egy hosszú bástya zárja el a kertet, vízzel telt sáncárokkal, melynek érchídján keresztül Ali legbelső várába jutni.

Mi van itt, azt senki sem tudhatta; az érckapu ezüstös arabeszkjeivel örökké zárva látszik, és senki azon be nem megy és ki nem jön, mint Ali és az ő néma eunuchjai és azok a foglyok, kiknek csak a fejeiket szokták kiadogatni; a bástya sokkal magasabb, mint hogy a külvár háztetőiről keresztül lehessen rajta látni; hanem ha valaki a magas Lithanizza ormáról tekint le rá, az egy tüneményes kastélyt fog ott belül látni, színes márványfalakkal, miket ezüst rácsozat fed, kékre festett érc kúptetőkkel, miknek hegyes végén arany félholdak vannak, egy toronynak, mely legszélesebb, vörös bádog teteje van, ez az egy tető látszik ki az egész belső várból annak, aki alulról nézi; a színes kiöszkök mindenütt virágágyakkal vannak körülvéve, s a magasból tekintő jól láthatja azt is, hogy a bástya hosszában szőlőlugasok vannak, s a szökőkutak medencéiben olykor nyári alkonyórákban bűbájos alakok fördenek, s megőrülhet, amíg őket nézi, vagy még hamarább megeshetik rajta, hogy Ali basa cirkálói megkapják, s levetik a hegytetőrül.

E csodás rejtekhelyen volt Ali paradicsoma. Ide gyűjté a kerek világ legszebb virágait, miket föld termett vagy anya szült, mert hiszen, a hölgy is virág, letépni, gyönyörködni való, mint a többi. De annyi szép virág között legszebb volt mégis Eminah, Tepelenti kedvenc hölgye, tizenhat éves leánya a delvinói basának, kit úgy adtak Alihoz, miként szokás török hatalmasok leányait, már születése napján eljegyezve valami hatalmas főúrral; mire a menyasszony hajadon lesz, akkorra a vőlegény megőszült.

Halavány, kékszemű virág, mintha nem napsugár, hanem holdsugár nevelte volna; termete, alakja oly gyöngéd, mint a mesebeli tündéreké, akik szárny nélkül repülnek. Hangja csengőbb, édesebb, mint a többi hölgyeké, és amit azok nem tudnak, tud ő úgy szólani, hogy szavát, aki nem érti is, érezze; szőke hajával úgy szeret Ali játszani, kibontani azt hosszú fonadékaiból, s hosszú selyemerdejét arcára teríteni, és azt hinni, hogy a paradicsom árnyékában alszik.

A gyermek szereti férjét. Ali szép öreg. Szakálla oly sima és oly tiszta fehér, mint a hattyú pelyhe, arca rózsái még most is elevenek, ajkai, ha mosolyognak, nincs az a tigris, mely szebb fogakat mutathasson az övéinél. És amellett bátor, hős; szerelme nem a vének élhetetlen vágya, hanem egy ifjú hatalmas szenvedélyé.

És Eminah nem tudja azt, hogy ifjak is vannak a világon, ő apján és férjén kívül nem látott soha férfit, s azt hiszi, hogy a többi férfinak is mind olyan szép fehér szakálla, s olyan ezüst szempillái vannak, mint ezeknek. Gyermekkorától fogva háremben, nők és eunuchok közt növekedve, mindazon ábrándos eszmékről, miket ifjú női szívek ideál-képekről szoktak alkotni, még csak távol sejtelme sincs, férjét a legtökéletesebb alaknak tartja, kiért valaha asszonyszív dobogott, s mint túlvilági lényhez ragaszkodik hozzá.

Eminah szemeiben Ali egyike azon jótékony tündéreknek, kik az arab regék tüneményes mondáiban tengerfenékről, föld gyomrából emelkednek elé; százszor magasabbak a közönséges embereknél, tízszer idősebbek és ezerszer hatalmasabbak, kik talizmángyűrűt szoktak adni földi kegyeltjeiknek, s ha egyet fordul a gyűrű, megjelennek előtte, teljesítik szeszélyeit, kívánatait, felveszik nagy izmos tenyereikre, hagyják lovagolni mutatóujjaikon, bújósdit játszani bő palástjok rejtekében, őrködnek felette, ha alszik, elhalmozzák kincsekkel, ajándokkal, és oly szelídek, oly igazságosak annyi hatalom mellett; csak egy lépésükbe kerülne, hogy a várakat tornyostul, bástyástul a földre gázolják, és ők oly óvatosan járnak, hogy az útban levő hangyát is meg ne tapodják; – hiszen egyszer Ali övig ment be a tóba, melybe két szerelmesen enyelgő pillangó csapódott, hogy azokat kiszabadítsa. Óh Ali oly érző szívvel bír, hogy megsiratja a madarat, mely a kalitban véletlen megdermed, s valahányszor egy virágot leszakaszt száráról, mindig ajkához érinti azt, hogy bocsánatot kérjen tőle. S midőn elbeszélte neki, hogy Kilsszura ostrománál mint égtek meg a szegény galambok, a könnyek csillogtak szemében.

Eminah nem tudja, hogy mi az az ostrom, ő csak a szegény galambokat sajnálja. Mint kóvályogtak az égő város fölött, fehér csoportokban a fekete füst közt, s hullottak bele a tűzbe.

A dolog pedig így volt. Ali ostromolta Kilsszurát, de nem bírta azt bevenni, a védők bátorsága s a hely előnyei nem engedték őt közel is jutni hozzá. Ekkor odaizent a lakókhoz, hogy békét köt velök, és elvonul városuk alul, béke jeléül azonban küldjenek neki fehér galambokat. A szorongatott lakosok megkedvelék az ajánlatot, s összefogdosva városukban valamennyi fehér galamb volt, kiküldék azokat Tepelentinek. Ez mindjárt be is vonatta ostromágyúit, mikkel nem sok kárt tehetett, éjjel azonban, mikor már mindenki aludt, hosszú sodronyoknál fogva tüzes kanócokat köttetett a galambok lábaira, s szabadon bocsátá őket. Azok természetes ösztönüknél fogva mind a régi gazdáik házaihoz repültek vissza, az ismerős tetőkre, s egy pillanat alatt lángban állott az egész város, a galambok maguk hordták az égő üszköt tetőről tetőre, a lakosok közül, aki ott nem égett, azt levágták, és a galambok is elvesztek.

Nagyon sokat könnyezett Ali, midőn Eminahnak a kilsszurai galambok regéjét elmondá. Ali érzékeny szívű.

Amit a szív megóhajt, amit a szem megkívánhat, mindene volt a szép nőnek; szobáiban álló tükrök, velencei kristályművek, padlatán Perzsia szőnyegei, e szőtt virágágyak, ablakaiban nyíló virág, éneklő madár, minden lépésit száz szolganő kíséri; napja reggeltől estig vigalom, mulatozás, s minden nap új örömet, új meglepetést hoz.

Harminc terem nyílik egymásból, amely mind az övé. Egyik pompásabb, mint a másik; mire a szem az egyik fényével jóllakott, már a másikat elfelejté, s ha végigment valamennyin, akár megint újra kezdje.

De egy nem tetszett mégis Eminahnak: ha végigment mind a harminc termen, ott még nem volt a szobáknak vége, hanem ott egy gömbölyű rézajtó következett, és az mindig zárva volt előtte, oda sohasem volt neki szabad bemenni. És az ajtó vezetett azon magas toronyba, melynek vörös bádog fedele van, ami oly messze ellátszik.

A kíváncsi nő nagyon szerette volna tudni, mi van az ajtón belül, melyen őneki sohasem szabad belépni, hová Ali mindig egyes-egyedül jár, s mikor belép, gondosan magára zárja ismét az ajtót, s a kulcsot keblén zsinórra akasztva viseli.

Nehányszor meg is kérdezé már Alitól, hogy mi lakik a toronyban, hogy őneki ezt nem szabad látni, s mit mível ő odabenn egész éjszakákon keresztül egyes-egyedül. – Ilyenkor Ali azt szokta felelni, hogy szellemekkel jön ottan össze, kik őt megtanítják a bölcsek kövét keresni, örökké ifjúnak maradni, jövendőt látni, aranyat csinálni, s más egyéb csodadolgokat, miket könnyű volt egy nővel elhitetni, aki még azt sem tudja, hogy a férfiak nem viselnek mind ősz fehér szakállt.

Olyankor azután, mikor magára maradt Eminah, százféle tüneményes képeket álmadott mindenféle kék és zöld tündérekről, kik tűzben, vízben, felhőben megjelennek Ali előtt, hogy őt megtanítsák aranyat csinálni. Úgy féltette tőlük Alit: ha egyszer össze találnák tépni.

És Ali bebizonyítá mindig Eminah előtt, hogy mondása nem üres rege, mert mikor másnap azután visszatért, egész kosarakkal hozták utána a néma eunuchok a készített aranyat és drágaköveket. Ali tehát csakugyan tudott aranyat csinálni, mégpedig ami aranyat ő készített, az egyszerre vert pénz és filigrános ékszer alakban állt elő; és Eminah azt igen jeles dolognak találta, hogy ha már egyszer ama különös szellemek a semmiből aranyat képesek alkotni, egy füst alatt karpereceket és nyakláncokat is készíthetnek abból, s nem kerül nekik több fáradságukba.

Bárki is kíváncsi volna, ily titkokat érezve magához közel, azokat kiismerhetni, hát még egy fiatal elkényeztetett hölgy, ki gyakran a nagy öröm miatt nem alhatik, melyet azon ajándékok látása gerjeszt szívében, mikkel Ali el szokta őt halmozni. Milyen nagyon szeretné ő e jótékony szellemeket látni, akik neki annyi örömet szereznek!

Többször könyörge már Alinak, hogy vigye őt is magával, midőn a vörös toronyba megy, de a basa mindig úgy elijesztgeté, hogy azon szellemek milyen kegyetlenek az idegenhez, és az asszonyokat rögtön széttépik, miszerint Eminahnak mindig le kelle tenni kívánatáról.

De amit egy asszony feltesz magában, hogy meg kell lenni, ültethetsz arra hétfejű sárkányt, mégis megmozdítja, s ha a félelem hatalma nagy, sokkal nagyobb a tudnivágyásé.

Egy este egész a rézajtóig kísérte Alit Eminah, s midőn az belépett rajta, észrevétlenül egy kövecset ejtett az ajtó és küszöb közé.

Ilyenformán nem csukódván be egészen az ajtó, a zár nyelve mind a két kulcsfordulásra visszapattant, s míg Ali azt hitte, hogy bezárta maga után az ajtót, valóban nyitva maradt az.

Eminah csak azt várta, hogy férje léptei elhangozzanak, azután csendesen felnyitá az ajtót, elébb csak annyira, hogy beláthasson rajta, azután, hogy fejét bedughassa, s miután nem látott semmit, ami visszaijesztené, belépett, és minden lépésnél óvatosan tekintgete széjjel, ha nem jelen-e meg előtte véletlenül valamelyike a haragos szellemeknek?

Elébb egy hosszú folyosón ment végig, ott egy csigalépcső következett, mely oly sötét volt, hogy csak tapogatózva haladhatott rajta. Valami veszedelmes kíváncsiság nem engedte e sötétségtől visszarettenni, felment a lépcsőn, s nemsokára egy nagy gömbölyű teremben találta magát, melyben egy homályosan égő függőlámpa terjeszte világot.

E terem falai körül márványpadok, vízcsebrek, tölcsérek és csodálatos alakú mindenféle műszerek, vasból, bőrből és fából voltak helyezve, miknek a félhomályban mind oly megfoghatatlan különös alakja volt.

Ezek bizonyára azon eszközök, mikkel Ali aranyat szokott csinálni, gondolá magában Eminah, s éppen egy alkalmas fülkét találva a lépcsők kezdeténél, oda behúzta magát úgy, hogy ő láthatott mindent, de őt nem láthatta senki.

Néhány perc múlva nyíltak az átellenben levő ajtók, s belépett Ali és tizenkét néma eunuch fáklyákkal. A terem egyszerre kivilágosult, az eunuchok letűzték fáklyáikat nagy vasfogókba, egy közülük tüzet szított, s abba különféle műszereket rakott, üstben forralt valami nedvet. Ali ezalatt egy tábori székre ült le, és csendes hangon parancsolgatott.

Most mindjárt meglátjuk, hogy csinálja Ali az aranyat?

Most Alinak egy intésére két eunuch kiment egy csapóajtón, s néhány perc múlva lánccsörgés hallatszott, újra felnyíltak a csapóajtók, s belépett rajtuk két öreg, sajátságos alak, hosszú ősz hajakkal, borotvált szakállal és különös öltözetekben, aminőket Eminah sohasem látott.

„Ah, bizonyára ezek lesznek azon szellemek, akik Alinak az aranyat csinálják” – gondolá magában. – „Hanem ugyan meg vannak láncolva. Legalább nem lehet tőlük félni.”

S mint valami félelmes nézőjátékot, bámulá rejtekéből a következő eseményeket.