Jeni A. emlékére,
akinek szelleme soha nem veszik el.

Greenwich Village, NYC

1973. augusztus

Gyönyörűséges Joanym!

Túl mélyen ismerem a szerelmünket ahhoz, hogy elfogadjam az este kimondott szavaidat. Nincs olyan verziója az életemnek, ami valaha is „szabadabb” vagy „egyszerűbb” lenne nélküled.

Számomra ez még nem búcsú, csupán a történetünk kezdetének a vége. Egy nap majd megtaláljuk a szerelmünkhöz visszavezető utat, bárhová sodorjon is minket az élet.

Örökké a tiéd,

Joseph

1. fejezet

JESS

– Milyen volt a randid?! – kiabál ki Debs, amikor meghallja, hogy becsukom magam mögött sárga bejárati ajtaját.

– Totális katasztrófa! – kiáltom vissza, levéve a kabátomat, majd üres helyre vadászok a sok gyerekdzseki között az előszobában.

Debset a konyhában találom.

– Tényleg annyira rossz volt? – kérdezi, egyik kezével főzve a vacsorát, miközben a csípőjén tartja a tizennyolc hónapos Elit, és karamellizált kolbászkák édes illata tölti meg a levegőt.

– Megszállott krikettrajongó. Csúnyák a fogai. Állandóan azt hajtogatta, hogy „ja-ja”. Elég ennyi?

Debs csak nevet a szerencsétlenségemen, és megpuszilja Eli pufi arcocskáját, lényegében elismerve, hogy hálás, amiért ő már a fősulin megismerkedett Mike-kal, úgyhogy igazából soha nem kellett a randizással bajlódnia.

– Végeztem a Tinderrel. Kell hogy legyen valami más módja, hogy találjak valakit. – Lerogyok a piros székre a konyhaasztalnál, mire Toby cica azonnal az ölemben terem, fekete szőrével beborítva mustársárga gyapjúpulóveremet.

– Talán nem is a Tinderrel van baj, csak lehet, hogy még nem állsz készen erre – veti fel Debs, benyúlva a kékre festett konyhaszekrénybe egy babkonzervért, miközben Eli meg a himbálózó lófarka után nyúlkál. Miután megtalálta a babot, feljebb lendíti Elit a csípőjén, majd betűri denevérujjú pulcsiját kismamafarmerje elejébe, amit egyedivé tett a hátsó zsebeire hímzett százszorszépekkel.

Ekkor Mike lép be a garázsba vezető ajtón. Csókot nyom Debs feje búbjára, a kezét pedig ráteszi a pocakjára, várva egy pillanatig, hogy érez-e bármi mocorgást, amíg Debs játékosan el nem hessegeti őt egy kanállal.

– Még mindig itt vagy? – kérdezi tőlem, meglibbentve rézvörös hajamat, ahogy elmegy mellettem.

– Dolgozom rajta – felelem kínosan érezve magam, mert nagyon is tisztában vagyok vele, hogy már jócskán tovább maradtam a kelleténél, még ha fizetek is lakbért, ugyanakkor azt is tudom, hogy soha semmi megfizethető nem szokott felbukkanni a társbérletes oldalakon. Csak a legeslegjobb barátok képesek tolerálni egy beköltöző vendéget egy teljes hétig, én meg már majdnem egy éve itt vagyok, a raktárszobájukban dekkolva az egyre gyarapodó gyerekszobai holmikkal együtt.

– Nem probléma – kiált vissza Mike a mosókonyha felé tartva, ahol Debs ragaszkodik hozzá, hogy vegye le poros asztalos kezeslábasát, és öltözzön át a benti ruháiba, amit Mike minden este szorgosan meg is tesz, még a szennyeskosárba is bedobálja a koszos ruhadarabokat. Mike egy félisten: ezermester, jószívű, erős, vicces, és nagyszerű apuka; csak remélni merem, hogy legalább az ágyban pocsék, bár Debs már biztosított róla, hogy nem az.

– Jess randija katasztrofális volt – mondja neki Debs, amikor tréningnadrágban és pólóban visszatér a konyhába, Superman-pózban cipelve be a négyéves Asht.

– Szívás – feleli Mike, és ledobja a helyi újságot, a Notting Hill Newst az asztalra, mielőtt körbereptetné Asht a szobán, zuhanóbombázással megsorozva Debset és Elit, amitől Eli visítva nevetni kezd.

– Nem jut eszedbe valaki, akivel összehozhatnánk őt, valaki, akiben megbízunk, aki nem egy totális pöcsfej? – kérdezi Debs, miközben kitálal három adag ételt a gyerekeknek, és hívja Jude-ot, a legidősebbet, hogy jöjjön át a nappaliból.

– Mindenki, akit ismerek, vagy már igába hajtotta a fejét, vagy egy nagyra nőtt gyerek – válaszolja Mike, helyet foglalva az asztalnál.

– Ez igaz – sóhajt Debs, vacsoratányérra cserélve egy tabletet Jude-dal, aztán a mosogatóhoz terelve őt, hogy mosson kezet, miközben beülteti Elit a vintage etetőszékébe. Debset figyelni, ahogy a gyerekekkel zsonglőrködik, olyan akár egy sakkmestert nyomon követni: apró, látszólag jelentéktelen mozdulatok, melyekből összeáll a mesterterv. Debs anyukának született, még ha szoktunk is viccelődni azon, hogy csak azért vállal még több gyereket, hogy ne kelljen dolgoznia; az igazi ok az, hogy kétségbeesetten vágyik egy kislányra. – Úgy tűnik, akkor mégis marad a Tinder.

– Úgy tűnik – motyogom, a Tinderrel való se veled, se nélküled kapcsolatomon merengve.

Azután fogadtam meg, hogy lemondok az alkalmazásról, hogy az exem, Liam megpattant minden megtakarításommal. Hat hónappal később sikerült összeszedni a bátorságomat, hogy újra nekiálljak keresgélni, bár inkább csak megszokásból, aztán újabb három hónap elteltével találkoztam is egy maréknyi pasival. De akárkivel ismerkedtem is meg, nem számított, mennyire kedvesek voltak, csak azon járt közben az eszem, hogy mivel tervezel átverni, milyen jeleket nem veszek észre, meddig fog tartani, mielőtt te is kihasználsz engem?

Már eltelt egy év, és én még mindig gyanakvó vagyok, de azért keresgélek tovább. És ugyan biztos vagyok benne, hogy soha többé nem fogok megbízni senkiben, még mindig képtelen vagyok feladni a reményt, hogy egyszer nekem is megadatik a nagy találkozás, mint a filmekben. És míg én sosem leszek hollywoodi színésznő egy útikönyveket árusító könyvesboltban, vagy egy Chicagóból New Yorkba furikázó végzős egyetemista, vagy akár egy könyvesbolt tulaja, aki tudtán kívül találkozik a férfival, aki végül majd helyrebillenti az életét, még mindig remélem, hogy el fog jönni a nap, amikor találkozom azzal a tökéletes valakivel, aki majd azt érezteti velem, hogy nem tudunk egymás nélkül élni.

Szokásomhoz híven felkapom a telefonomat, és elkezdem pörgetni a profilokat.

– Nincs mobilozás a vacsoraasztalnál – mondja Jude, akinek szavai ugyanúgy hangzanak, mint az anyjáéi, és pontosan ugyanúgy néz ki, mint az apja: répavörös haj, sötét szemek, szeplős bőr.

– Bocsika! – felelem megadóan, átadva Debsnek a telefonom, amikor kinyújtja érte a kezét, bár nagyon nem szeretném. Nyugtalan leszek nélküle, mintha leválasztanák rólam egy részemet, és meghibásodnék tőle. Debs lenémítja, és maga mögé rakja a pultra, mit sem sejtve arról, hogy mit érzek, olyan tekintetet villantva felém, ami egyszerre üzeni azt, hogy „bocsi” és „köszi, hogy tolerálod a gyerekeimet”.

Csak most, ahogy leül, hogy csatlakozzon a családjához, veszem észre, hogy egy kicsit nyúzottnak látszik; szokásos telt, pirospozsgás arca elvesztette a színét, és sötét karikák éktelenkednek gesztenyebarna szeme alatt.

– Jól vagy? – kérdezem, miközben a kölyköket túlságosan lefoglalja, hogy pépesre nyomkodják a babot és a krumplipürét, ahhoz, hogy odafigyeljenek a felnőttek csevegésére.

– Csak egy kis fejfájás. Semmi olyan, amit egy jó éjszakai alvás ne tudna orvosolni – válaszolja nekem Debs, megsimogatva a hasát, ami már egyértelműen gömbölyödik, pedig még öt hónapos sincs. – Milyen volt a délutáni műszakod?

– Nem rossz, bár Mariko megállás nélkül azt hajtogatta, hogy szerinte lehet, hogy el fogják adni a mozit.

– Mégis honnan tudhatna erről? – kérdezi szkeptikusan Debs. Tekintve, hogy a mozi idén ünnepli fennállásának századik évfordulóját, valószínűleg jogosan kételkedik a hanyatlásában.

– A pasija, Jamal az I-worknél dolgozik. Állítólag új helyszíneket keresnek, és felmerült, hogy felvásárolják a mozit.

– Miért, eladó? – kérdezi Mike, az újsághirdetéseket böngészve.

– Nem tudok róla – felelem, azon tűnődve, hogyan lehetséges, hogy az újság megengedett az asztalnál, miközben a kütyük meg nem.

– Akkor ez elég nagy baro… – Mike észreveszi magát. – …badarságnak hangzik.

– Azért nem is lenne olyan rossz dolog, ha mégis így történne – mondja Debs, krumplipürét kapargatva Eli szája széléről. – Visszamehetnél az egyetemre vagy egy filmes suliba. A mozi helyett producerkedhetnél, ahogy mindig is szerettél volna.

Debsnek igaza van; mindig is filmproducer akartam lenni. De amikor anyu elvesztette a mobilitását az első egyetemi évem alatt, az azzal járt, hogy nem szerezhettem meg a diplomámat, és teljes állásban kellett dolgoznom a moziban, részmunkaidő helyett, egy saját otthon még nagyobb álma pedig azt jelentette, hogy sose volt megfelelő az időzítés, hogy visszamenjek tanulni. A remény azért mindig megmaradt, hogy visszatérhetek, amint rendeződik a lakhatásom, és gyűjtöttem egy kis félretett pénzt. De aztán Liam tette, amit tett, és ennyi volt – game over.

– Lehetséges – felelem, de nem igazán hiszem, hogy az egyetemre való visszatérés most benne lenne a pakliban, így nem, hogy a malacperselyem még mindig üres.

– Nem mintha azt tervezted volna, hogy egy mozi igazgatásánál fogsz kikötni. És biztos vagyok benne, hogy ügyvezetői tapasztalatoddal és a filmes tudásoddal seperc alatt bekerülnél a képzésre.

– Talán – mondom, pedig a munkám az egyetlen, ami pillanatnyilag a stabilitás érzését nyújtja nekem. Ez az egyetlen állandó dolog az életemben már majdnem két évtizede, és a mentőövem, mióta anyu négy éve meghalt, ez és Debs, aki meg olyan nekem, mint a sose volt nővérem. És annak ellenére, hogy ez a munka nem igazán jelent számomra kihívást, és csak amiatt vagyok ott, ami anyuval történt, mégis élvezem: a filmeket és az embereket. – Csak szeretnék találni egy helyet, ahol lakhatnék, amit az otthonomnak hívhatnék, mielőtt azon kezdenék gondolkozni, hogy mi legyen a következő lépés. Isten a tanúja, hogy itt már jócskán visszaéltem a vendégszeretetetekkel, és négy hónap múlva úgyis készen kell állnia a szobámnak a baba fogadására. A szorongásomat megtartom magamnak, hogy esetleg elveszíthetem az állásomat és az otthonomat anélkül, hogy lenne vésztartalékom a bankban, amire támaszkodhatnék.

– Akkor ehhez mit szólsz? – kérdezi Mike, és olvasni kezd az újságból. – Biztos munkaviszonnyal rendelkező szobatárs kerestetik Shoreditch városnegyedi lakásba. Ezerkétszáz font per hó. Hívd Zane-t!

Kérdőn pillantok Debsre, vajon megbuggyant a férje?

– Ki ad fel hirdetést egy újságban?

– Dilisek és pszichopaták – feleli lazán Debs.

– Mike, ez a huszonegyedik század, a digitális korszak. Senki sem válaszol újsághirdetésekre.

– Valaki csak szokott, különben minek nyomtatnák őket?

– Hm, hát azért, hogy az újság pénzt kereshessen rajtuk – felelem olyan hangon, ami azt üzeni, hogy ez „nyilvánvaló, te kis butus”.

– Jess, nem mindenki függ annyira a technológiától, mint te. Kapaszkodj meg, de… – Mike szünetet tart a hatás kedvéért. – Vannak emberek, akik nincsenek is fent a neten.

Oldalra billentem a fejem, és rávillantok egy „ugyan már” arcot. Mintha manapság bárki is életben tudna maradni offline.

– Komolyan mondom – folytatja.

– Mike, mindenkinek kell hogy legyen e-mail-címe. Anélkül már nem lehet elintézni semmit.

– Nem igaz.

Debsre nézek támogatásért.

– Nem segíthetek – vonja meg a vállát. – Most az egyszer igaza van. Nem mindenki használja a netet.

– Baroms… – kezdem, de megállítom magam, amikor Jude csúnyán néz rám. – Ez nem lehet igaz. Hogy tudsz elintézni bármit is e-mail-cím nélkül? Közművek… online kell lenned, hogy fizethesd a számlákat.

– Létezik egy olyan dolog, hogy posta – feleli Mike.

– Rendben, akkor mi van a bankszámlanyitással?

– Be tudsz menni egy bankfiókba.

– Tévé-előfizetés! – jóformán kiáltom, meggyőződve róla, hogy túljártam az eszükön.

– Azoknak is van irodájuk – vág vissza Mike.

Csak ülök, a macska selymes bundáját simogatva, kétségbeesetten próbálva előállni valamivel, de amikor nem jut eszembe semmi, Mike azt mondja:

– Vannak emberek, akik még mindig az újságokra hagyatkoznak, hogy hirdessenek, és ha hiszed, ha nem, vannak, akik válaszolnak is nekik.

– Nos, én nem tartozom közéjük – felelem szenvedélyesen.

– Jess, ez nem nagy dolog – mondja Debs. – Ha belegondolsz, az illetőnek muszáj volt személyesen beszélnie valakivel, hogy feladhassa a hirdetést. Szerintem valószínűbb, hogy online találkozol valami szatírral, ahol teljesen anonim maradhat, mint az újság révén.

– Feltehetőleg már úgyis találkoztál London diliseinek és bűnözőinek legalább egy százalékával a Tinderen keresztül – nevet Mike.

– Mike! – förmed rá Debs, amire már a gyerekek is felpillantanak az ételükről.

– Semmi gond, van igazság abban, amit mond – felelem, tudván, hogy Mike nem akarja elbagatellizálni a Liammel történteket, csak nem tudja, mekkora sebet hagyott bennem az exem azzal, hogy átvert, és megfosztott minden pennymtől, aztán meg felszívódott, én pedig rákényszerültem, hogy lemondjak az első lakásom megvételéről.

Nem volt egy nagy kóceráj – igazából csak egy nagy szoba a háztömb tetején, szemben anyukám régi lakásával, azon a lakótelepen, ahol Debs és én felnőttünk. A lakótelepen sincs semmi extra, csak három, hatvanas évekbeli, négyszintes háztömb, amiket körbevesz egy kis park, ahol virágok nőnek, gyerekek játszanak, és a szomszédok ismerik egymást. És ami a legfontosabb, hogy az emberek ott még emlékeznek édesanyámra. A lakásnak volt egy erkélye, ami arra a füves területre nézett, ahol Debsszel játszottunk, amikor kicsik voltunk, és ahol együtt lógtunk tiniként, és csak egy kőhajításnyira volt attól, ahol ő most lakik a telepen; abban a pillanatban, hogy beléptem a bejárati ajtón, otthon éreztem magam.

Tizenhárom éves korom óta gyűjtögettem egy saját lakásra, mozijegyeket tépdestem, és pattogatott kukoricát söpörtem fel szombat délutánonként a moziban. Mióta csak az eszemet tudom, anyu belém sulykolta, mennyire fontos, hogy saját otthonom legyen. Neki ez soha nem jött össze, miután huszonegy évesen terhes lett. Fel kellett adnia a táncosképzést, és minimálbért kínáló munkákat kellett vállalnia, hogy rólam tudjon gondoskodni helyette, és az önkormányzattól kellett lakást bérelnie. Tavaly ilyenkor már csak napokra voltam attól, hogy véglegesítsem a lakás adásvételét, és beköltözzek Liammel, elképzelve, mennyire büszke lenne rám anyu, és akkor Liam mindentől megfosztott: a pénzemtől, az álmaimtól, a bizalmamtól. Egy csapásra visszavetette az egész életemet.

– Olvasd fel még egyszer a hirdetést!

Mike megismétli nekem az infókat.

– Négy dolog – mondom. – Egy: a szobatárs lakótárs helyett azt jelenti, hogy egy szobán osztoznánk. Kettő: Shoreditch nem az én világom, és túl messze is van a melótól. Három: máris tudom, hogy Zane sem az én világom, és négy: honnan szereznék én ezerkétszáz fontot egy hónapban, hogy lakbérre költsem? – kérdezem, azon tűnődve, hogy egyáltalán lehetséges-e manapság kiadó szobát találni a városban havi egy lepedő alatt.

Debs reménytelenül ingatja a fejét Mike-ra.

– Na jó, akkor mit szólsz ehhez? – kérdi Mike, a KIADÓ SZOBÁK rovatot böngészve. – Shepherd’s Bush. – Felnéz, hogy megerősítést nyerjen, az elfogadható-e. Bólintok, tekintettel a mozihoz és Debs Latimer Road-i bérlakásához való közelségére. – Lakótárs kerestetik családi házba. Váltott műszakban dolgozók előnyben.

– Az az érzésem, hogy itt tíz, alacsony jövedelmű melóst zsúfolnak össze három szobába, amiből az egyik a lépcső alatt van, fél polc jut fejenként a hűtőben felcímkézett tejesdobozokkal és egy olyan fürdőszobával, amihez közegészségügyi figyelmeztetés kellene, hogy járjon.

– Ez nem hangzik jól, édes. Add csak ide!

Debs átfutja a hirdetéseket, kis cöcögő hangokat hallatva, ahogy egyesével kizárja őket.

– Úúú, mit szólnál ehhez? – kérdezi izgatottan, felém tolva az újságot, és megkocogtatja az apróhirdetést.

LAKÓTÁRS KERESTETIK KÉTÁGYAS SZOBÁBA, CSERESZNYEFÁS, NOTTING HILL-I UTCÁBAN.

Csak nők jelentkezzenek! 500 £ per hó

Hívd Joant! 0207 727 9752

– Ez közel van a munkahelyedhez és hozzánk is – mondja bátorítón Debs, elég jól ismerve engem ahhoz, hogy tudja, közel szeretnék maradni hozzá.

– Biztos van valami csapda. Nem lenne ennyire olcsó, ha nincs.

– Valószínűleg csak egy idős néni, aki nincs tisztában a bérlés költségeivel.

– Vagy egy sorozatgyilkos, aki naiv idős hölgynek adja ki magát, hogy odacsalja a gyanútlan nőket – kuncog Mike.

– Ilyet nem illik az asztalnál mondani – trillázza Debs, amikor Jude felpillant a vacsorájából. – Csak úgy tudhatod biztosan, ha felhívod, és kideríted.

– Végül is tehetnék egy próbát – értek egyet. Nem különösebben akarom itt hagyni Debs otthonának kényelmét és az ő csodás fiait, akik mintha az unokaöcséim lennének, de tudom, hogy már szükségük van rá, hogy visszakapják a magánszférájukat. Nekem pedig tényleg muszáj visszatérnem a nagyvilágba.

– Lehet, kiderül majd, hogy pontosan ez az, amire szükséged van, hogy újra sínre tudd tenni az életed – bátorít Debs, ahogy felállok a mobilomért, hogy felhívjam Joant.

2. fejezet

JOAN

– Majd én felveszem! – mondom Edwardnak, kikászálódva a fotelomból, azon igyekezve, hogy a telefonhoz jussak.

– Hagyd, majd én! – feleli, már úton is az előszobában álló telefon felé, mielőtt nekem egyáltalán sikerülne kiegyenesednem. – Halló!

Sietek a fiam felé, amennyire csak tudok, és intek neki, hogy adja át a kagylót.

– Ki beszél? – kérdezi a hívótól a vonal másik végén.

– Ki az? – kérdezem tőle kifulladva, kivéve a telefont a kezéből, aggódva, hogy esetleg a hirdetés miatt érdeklődik valaki, mivel még nem árultam el neki a lakótársas ötletet.

– Halló!

– Joannal beszélek? – kérdi a hang a vonal túlsó végén, miközben Ed már visszavonult a nappaliba.

– Így van, igen – válaszolom, és leülök a telefon melletti székre, melynek kis beépített diófa asztalkája van, kopott ülőpárnái pedig már hozzáidomultak a testem formájához a sokévnyi használattól. – Kihez van szerencsém?

– Az én nevem Jess. Láttam a hirdetését a Notting Hill Newsban, a kiadó szobáról – teszi hozzá, a mondat végén felvitt kérdő hangsúllyal, mintha esetleg emlékeztetésre lenne szükségem.

– Igen, igen.

– Kiadó még?

– Az – felelem, visszatartva az információt, hogy eddig ő az egyetlen nő, aki telefonált. Annak ellenére, hogy egyértelművé tettem a hirdetésben, hogy női lakótársat keresek, számos fickó jelentkezett, akiket saját modortalanságuk dacára mind nekem kellett udvariasan visszautasítanom. Az egész folyamat felvetette bennem a kérdést, hogy egyáltalán helyesen cselekszem-e, és talán mégsem kellett volna Pamelára hallgatnom, amikor a kerítésnél társalogva bedobta egy lakótárs ötletét. – Szeretné megnézni? Egy hátsó kertre néző bájos kis szoba, igazán békés.

– Megkérdezhetem, hol helyezkedik el Notting Hillen belül?

– A Portobello Roadon. Nem messze a Notting Hill Gate állomástól.

– Azt ismerem. – Szünetet tart, én pedig azon tűnődöm, van-e még valami, amit el kellene mondanom neki. – Egyedül él a házban?

– Csak én vagyok, és Humphrey, a labradorom. Remélem, ez nem tántorítja el – teszem hozzá, aggódva, hogy esetleg észreveszi a hangom reszketését, és nem akar egy lassan nyolcvanas éveiben járóval együtt élni, hát még a korosodó kutyájával.

– Nem, dehogy – nevet fel könnyed, fiatalos kacajjal. – Nem bánja, ha átugrok körülnézni?

– Természetesen! Mikor felelne meg magának?

– Kábé fél órán belül ott is tudnék lenni. Nem vagyok messze.

– Miért is ne? – felelem, magamat is meglepve, és közben azon töprengve, milyen ürüggyel tudnám rávenni Edwardot, hogy távozzon, mielőtt ideér a hölgy.

Humphrey felpillant rám az előszobai perzsa futószőnyegről, amin hever, szürke kis pofáját koromfekete mancsain pihentetve.

– Kedves hangja volt – mondom neki, miután megadtam a nőnek a pontos címet, remélve, hogy nem hangzottam túl sietősnek. A telefonban hajlamos vagyok velősnek tűnni, ez még abból az időből ragadt rám, amikor gyenge volt a vonal, és gyakran kellett kiabálni, meg azokból az időkből, amikor zongoratanárnő voltam a Westminsteren, és tengerentúli szülőkkel kellett beszélnem. Jess valószínűleg már nem is emlékszik a vezetékes telefonokra, tapasztalata meg főleg nem lehet a használatukban.

Letörölgetem a fekete bakelittelefont, és elmerengek, hogyan sürgessem meg Edwardot, amikor épp átkiabál a nappaliból.

– Ki volt az?

– A pedikűrösöm – füllentem, elámulva hirtelen támadt mentális fürgeségemen.

Visszatérek a nappaliba, ahol Edward a kétszemélyes kanapén ücsörög a kandallóval szemben, tekintetét a laptopjára szegezve.

– Volt egy lemondása, úgyhogy aziránt érdeklődött, beugorhatna-e fél órán belül, hogy ránézzen a tyúkszememre.

A kandallópárkány fölötti tükörben látom, ahogy Edward arca undorodva szalad ráncba, mire elönt az öröm saját rafináltságomtól.

– Esetleg nem szeretnél eliszkolni addig? – nyaggatom tovább az órára pillantva, amin már épp elmúlt hat. – Valószínűleg kábé húsz percen belül itt lesz.

Edward mozgásán tartva a szemem a tükörben, megigazítom a blúzomat és a kardigánomat, és sikertelenül ugyan, de megkísérlem visszatessékelni vékony szálú ősz hajam egyik göndör fürtjét, mely a többihez képest rakoncátlanul meredezik, mióta csak az eszemet tudom. Minek is törődöm egy ilyen aprócska részlettel, miközben karikás a szemem, mély ráncok ülnek az arcomon, és petyhüdten lóg a bőr az államon. Ezt sose fogom megérteni, de akkor is igyekszem. Aztán a picike aranymedálra teszem a kezem, amit az elmúlt harmincöt évben viseltem, olyan közel tartva a szívemhez, amennyire csak lehet.

Amikor Edward nem mozdul, ránézek a karórámra, és megköszörülöm a torkomat. Humphrey éber készenlétben ül a lábamnál, ő is vár. Ahogy együtt várakozunk, le kell küzdenem a késztetést, hogy közöljem a fiammal, szüksége lenne egy hajvágásra. Mostanság rászokott, hogy hullámos barna haját hosszabban hordja, a gallérjáig engedve, mely hosszúságnál már gyakran az arcába hullanak a tincsei. Véleményem szerint nem áll így jól neki; eltakarja a szemét, amit annyira szeretek, a szemét, ami annyira hasonlít az édesapjáéra.

– Egy perc, és megyek – mondja anélkül, hogy felnézne a számítógépéről, mire megnyugszom egy kicsit. Felpaskolom mellette a díszpárnákat a kanapén, kicsinosítva a helyet Jess érkezésére, miközben azon gondolkozom, milyen szörnyű lehet manapság fiatalként, állandóan elérhetőnek lenni, képtelenül az igazi kikapcsolódásra. Az én időmben napokba is telhetett megszervezni egy találkozót, egy levélváltás meg hetekbe; most az egész másodpercek alatt történik.

– Csak be kell fejeznem ezt az e-mail-vázlatot… – Elhallgat, tekintetével a képernyőt pásztázva. Megnyom egy gombot, befejezi a gépelést, aztán lehajtja a laptop tetejét, mielőtt a táskájába helyezi.

– Minden rendben van a munkában? – kérdezem, az előszoba felé terelve őt, örülve, hogy végre felállt és elindult, közben azon tűnődve, hogyan képes tartani a lépést az összes céges teendőjével. Én már el is vesztettem a fonalat, hogy mennyi ingatlanja van mostanra, szerte a városban.

– Megint terjeszkedünk, próbálunk új helyszíneket találni – magyarázza belépve az előszobába. – Holnap egy régi mozit nézek meg. Úgy hallottam, hogy a tulajdonos vevőt keres rá. Remek helyszín lehetne belőle, megérné a kezdeti kiadásokat.

Edward öt évvel ezelőtt alapította a „közösségi munkahelyes” cégét, amit DolgoZónának nevezett el, igazán találóan, tekintve, hogy mást sem csinál a fiam, csak dolgozik. Amikor elmesélte nekem az ötletét – a bárki számára hozzáférhető irodahelyiségeket kávézóval és egyéb szolgáltatásokkal –, vissza kellett fognom magam, nehogy közöljem vele, hogy szerintem ez a dolog nem lesz sikeres. De aztán megváltozott a világ: az emberek elkezdtek otthonról dolgozni, a nagy vállalatok csökkentették az irodahelyiségeiket, és hirtelen mindenki kétségbeesetten kezdett arra vágyni, hogy újra más emberekkel legyen körülvéve, még ha mind csak a számítógépeiket bámulják is. Úgyhogy tévedtem; hatalmas siker lett a dolog, ez tette őt azzá, aki, ahogyan Edward látja. Szerintem meg tönkre fogja őt tenni, ha nem lassít le, de ezt meg sem akarja hallani; a fiam identitása a karrierjéhez van kötve.

– Szorítok neked – trillázom, kitárva az előszoba ajtaját, és kitessékelve őt az előtérbe. – Hogy van Izzy?

– Gondolom, jól, mostanában nem találkoztam vele – válaszolja kinyitva a bejárati ajtót.

– Jobb egyensúlyra kell törekedned: kevesebb munka, több szórakozás!

Nevet, majd kilép az előkertbe.

– Nem épp az ellenkezőjét kellene tanácsolnod nekem?

– Én csak azt akarom, hogy boldog legyél, ez minden. A munkád már nem tud ennél több boldogságot hozni neked.

A halványuló nyugati fényben észreveszem, hogy mélyebbnek tűnnek a ráncok a homlokán, mint amikor legutóbb láttam őt, markáns arccsontja még kiemelkedőbb, mélybarna szeme pedig sötét a fáradtságtól. Eltűnődöm, vajon eszik-e eleget, és hogy rendesen gondoskodik-e magáról a sok elfoglaltság mellett.

– Tudod, nem én vagyok az egyetlen, akinek jobb egyensúlyra lenne szüksége. Rád is rád férne egy kis társasági élet – mondja nekem.

– Történetesen én már bele is vágtam – felelem, hirtelen elhatározva most, hogy Edward már kint van az ajtón, ez a pillanat épp ugyanannyira megfelelő, mint bármelyik másik, hogy elmondjam neki. – Feladtam egy lakótárskereső hirdetést.

– Hogy mit csináltál? – kérdezi, úgy reagálva, mintha egy ejtőernyős tanfolyamra jelentkeztem volna, nem pedig egy ártatlan lakótárskereső hirdetést adtam volna fel a Notting Hill Newsban.

– Pamela úgy gondolta, jó móka lenne, ha Humphrey-n kívül más is lenne a ház körül, valaki, akivel tudnék beszélgetni reggeli közben, vagy játszani egy kör Scrabble-t esténként. Humphrey nem túl beszédes típus – csipkelődöm, a kutya felé biccentve, aki a lábamnál szundikál az előtér csempézett padlóján.

Edet nem mulattatja a dolog, rezzenéstelenül néz rám.

– Lehet, hogy egy kicsit feldobná a helyet, segítene a számlákkal és a házimunkában, meg ilyenek. Talán rám is átragadna egy kicsi a fiatalosságából – teszem hozzá.

Azt már nem árulom el neki, hogy eleinte én is ugyanúgy elleneztem az ötletet, mint most ő, bolondnak nézve Pamelát, hogy ilyesmit javasol. Minek is akarnék közel húszévnyi egyedül élés után még valakit a házba? Valakit, akit nem is ismerek, aki lehet, hogy rendetlen vagy zajos, vagy mindkettő, vagy bosszantó szokásai vannak. De minél többet beszélgettünk, annál inkább elfogadtam a nézőpontját, miszerint a megfelelő személy javíthat az életemen ahelyett, hogy rontana rajta.

– Anyu, hetvenkilenc éves vagy, nem huszonkilenc. Egy lakótárs valószínűleg jóval fiatalabb lesz.

– A kornak ehhez semmi köze – makacskodom bosszúsan, azt kívánva, bárcsak inkább szedné már a lábát. – És ahogy Pamela mondja, ha nem most, mikor a nyolcvanadik születésnapom már itt kopogtat, akkor mégis mikor?

Edward kezével végigszánt sűrű haján, és úgy sóhajt fel, mintha valami kimondhatatlan butaságot követtem volna el.

– Minden rendben lesz – mondom, próbálva megnyugtatni őt, miközben valójában az összes kétely, ami megfogalmazódott bennem, amikor Pamela először említette a dolgot, kezd újra előtörni. Kinyújtom a nyakam, hogy lássam, nem közelít-e valahol egy magányos nő a ház felé, miközben ideges gombóc nő a gyomromban.

Azokra a fiatal emberekre gondolok, akik mindennap elsétálnak az utcafronti ablakaim előtt a piac felé tartva, ráérősen kattintva néhány fényképet a telefonjukon a csinos kis pasztellszínű házakról, és akik mind olyan rejtélyesnek és távolinak tűnnek számomra, mintha egy másik bolygóról jöttek volna. Fogalmam sincs, mi lehetne bennünk közös egy ilyen korú illetővel, hogy milyen lehet az életstílusuk és a napirendjük.

– Nem is tudom, anyu. Itt vagyok neked én meg az az őrült szomszédod, ez nem elég? – Fejével Pamela szomszédos háza felé biccent.

– Igen, és hálás is vagyok mindkettőtökért, de szeretnék valakit, aki az idő nagy részében itt van, nem csak alkalmanként – mondom csípősen, felpaprikázva, amiért azt hiszi, hogy csak azért, mert idősebb vagyok, nekem már be is kellene érnem a fiammal és egy szomszéddal társaság gyanánt. – Magányossá tud válni az ember egy ekkora házban. Kicsit elszürkül, ha érted, mire gondolok.

– De nem lett volna elég egy könyvklub, egy kórus vagy csak egy bevásárlótúra?

– Én szeretem, ha a boltokból házhoz szállítják az árut; a sofőrök egyenesen a konyhámba szokták cipelni a csomagokat. Könnyebb így nekem. És csak egy hívásomba kerül, ha szükségem lenne egy cserére vagy valami pluszra – mondom lazán, jóllehet mindketten tudjuk, hogy már nem esik jól felsétálnom az úton a közértig egy liter tejért vagy végig a Holland Park Avenue-n a henteshez egy Humphrey-nak szánt csontért.

– Akkor mit szólnál egy online csoporthoz? – javasolja Ed, figyelmen kívül hagyva a nyilvánvalót, ahogyan mindig is tettük. – Visszaállíthatnánk megint a wifit. Csak ezúttal bekapcsolva is tarthatnánk. Szerezhetnénk neked egy tabletet vagy egy okostelefont.

– Majd akkor, ha piros hó esik! Nekem tökéletesen megfelel a vonalas telefonom.

– Hasznos dolgok ezek, anyu – mondja ingerülten Ed, ami érzésem szerint sokkal inkább köszönhető annak a vágyának, hogy ő maga online lehessen, amikor meglátogat, hogy el is tudja küldeni az e-mailjeit, és ne csak piszkozatokat írhasson, mint hogy bármi köze lenne az én jóllétemhez.

– Ha már ilyen sokáig kibírtam nélkülük, biztos vagyok benne, hogy elleszek még tíz vagy tizenöt évig okoskütyük nélkül.

– Rendben, ahogy akarod – sóhajtja lemondóan, majd elfordul, hogy távozzon. – Csak ne mondd, hogy én nem figyelmeztettelek, amikor isten tudja, ki sétál majd be azon a kertkapun!

Úgy érzem, mindjárt összecsuklik a lábam, ahogy meghallom a kapu reteszének kattanását, és meg kell állnom, hogy levegőhöz jussak, amikor először látom meg Jess körvonalát a belső ajtó tejüvegén keresztül. Erősebben támaszkodom a botomra, ahogy felidéződik bennem Edward pánikkeltő riogatása. És egy pillanatra azt kívánom, bárcsak visszamehetnék az időben, és visszacsinálhatnám ezt az egészet. Megmondanám Pamelának, hogy ne bolondozzon, hiszen Edwardnak igaza van: én már túl öreg vagyok ehhez a bohóckodáshoz. Próbálok lélegezni, ahogy Pamela igyekezett tanítani nekem valami négyzetes légzőgyakorlatot, de túl büszke voltam vagy makacs, hogy odafigyeljek rá.

Ahogy közelebb araszolok az ajtóhoz, ki tudom venni egy nagy hajkorona meg egy élénksárga dzseki sziluettjét, és hirtelen még inkább tudatosul bennem, hogy nem vagyok már fiatal, és ideges leszek, hogy talán tényleg nem lesz bennünk semmi közös. Miközben merev kézzel babrálom a zárat, próbálom visszaidézni az utolsó alkalmat, amikor bárkivel is beszéltem hatvanöt év alatt, aki nem Edward volt, és a barátja, Charlie vagy a futárok, de nem megy.

– Te biztosan Jess vagy – mondom kifulladva, miután megbirkóztam a zárral.

– Te pedig nyilván Joan – feleli, telefonját a belső zsebébe csúsztatva, olyan melegséget árasztó, szikrázó szemmel, akár a csiszolt jádekő. Megbabonáz, mennyire vibráló jelenség. Olyan, mint egy fényes, sárga pufi dzsekibe és élénk kék nadrágba öltöztetett porcelánbaba sűrű és ruganyos rézvörös, göndör hajjal, mely szív formájú arcát keretezi. Hozzá képest fakónak és ódivatúnak érzem magam rakott szoknyában és blúzban.

– Fáradj beljebb!

– Gyönyörű az otthonod, sokkal karakteresebb, mint a többi ház az utcában – lelkendezik, úgy pillantva körbe az előszobában, mintha egy múzeumban lenne, megcsodálva a dombornyomott tapétát meg a réz- és üveglámpákat.

– Köszönöm! – válaszolom, és eltűnődöm, vajon csak udvarias-e, és a „karakteres” csak egy szinonima a „régimódira”, hiszen az otthonom össze sem hasonlítható azokkal a házakkal, amikre vagyonokat költenek a tehetős fiatal tulajaik, amit én sosem engedhettem meg magamnak.

– Ő pedig itt Humphrey? – kérdezi leguggolva a kutya mellé, aki farkcsóválva becammogott a konyhából, hogy megnézze, ki csatlakozott hozzánk.

– Ő bizony – felelem, szeretetteljesen figyelve őt, és érzem, hogy ellazul a vállam. A tény, hogy Jess emlékszik a nevére, sokat elárul róla, az pedig, hogy Humphrey teljesen oldottnak tűnik a társaságában, okot ad rá, hogy én is ugyanígy érezzek. Humphrey mindig is kiváló emberismerő volt. – Szeretnéd megnézni a szobát? – kérdem, most már sokkal kevésbé idegesen, hogy túljutottunk a bemutatkozáson.

– Hogyne, persze – feleli, tökéletes könnyedséggel állva fel a guggolásból. Én már nem is emlékszem, mikor voltam utoljára ilyen fürge.

– Erre van – mondom neki, felvezetve őt a lépcsőn, közben a mahagónikorlátba csimpaszkodva és azonnal megbánva, hogy nem javasoltam, menjen csak előre. Próbálok fittyet hányni a csípőmre, ahogy a csont a tokjában morzsolódik, és növelni a tempót, hogy Jessnek ne kelljen mögöttem vesztegelnie, de túl erős a fájdalom, úgyhogy kénytelen vagyok csigalassan megmászni a lépcsőt, miközben Humphrey is komótos ütemben bandukol utánunk.

– Gyerekként mindig is szerettem volna egy kutyát, de nem engedhettük meg magunknak – meséli Jess, és a megjegyzését követő csendben eltűnődöm, vajon milyen háttérből jöhet, és kiket takarhat a többes szám.

Elcsevegünk, ahogy haladunk tovább felfelé: hogy milyen messziről jött, az időjárásról és a munkájáról a Portland Moziban.

– Sok vidám órát töltöttem ott a régi szép időkben – mondom. – A barátaimmal egész estés programot szerveztünk köré, kiöltöztünk, elmentünk vacsorázni, és aztán beültünk a moziba. Ismertem is az előző tulajt. Azt hiszem, most a fia vette át a vezetését.

– Clive – erősíti meg Jess, és a név ismerősen is cseng.

– Ez volna az – mondom az emeleten, ahol Edward régi szobájának ajtaja zárva van, Jesst pedig a szemben lévő szobába terelem. – Nem túl nagy, de tiszta és csendes.

– Ó, nagyon bájos! – feleli, végigfuttatva kezét édesanyám régi, rózsaszín, hímzett ágytakaróján, majd szán rá egy pillanatot, hogy a tolóablakból gyönyörködjön a kertre nyíló kilátásban. Van valami a tekintetében, ami elgondolkodtat, vajon miért lehet szüksége egy ilyen fiatal és szép nőnek arra, hogy egy idegennel ossza meg a lakását, ráadásul egy ilyen vén idegennel. – Csinálhatok egy fotót?

– Természetesen – válaszolom, mire számos képet lő a telefonján a kertről, ami szokatlanul nagy a környékhez képest, egészen a szomszédos utcáig terjed.

– Sajnálom, hogy nincs a szobából nyíló fürdő. Tudom, hogy manapság az a divat, de nem készülődöm sokáig reggelente, és szívesen megvárom, hogy te használd a fürdőszobát először, ha munkába kell sietned.

– Hozzá vagyok szokva a családi fürdőszobán való osztozkodáshoz, úgyhogy nem fog gondot jelenteni, ha csak ketten vagyunk rá.

– Ott található – mondom a lépcsőfordulóban lévő ajtóra mutatva, örülve, hogy nem lombozza le a beépített fürdőszoba hiánya. – Semmi extra, de a célnak megfelel.

– Tökéletes – feleli, gyors pillantást vetve a rózsaszín helyiségre, én pedig remélem, hogy elpakoltam a kenőcseimet és piruláimat, a holmikat, amikről Jess korában még nem gondoltam volna, hogy szükségem lesz, mit sem tudva egy öregedő test megaláztatásairól.

– Eggyel feljebb van az én szobám meg még egy… – De a ház ezen részének bemutatását egy enyhe kézlendítéssel el is hessegetem. – Hadd mutassam meg a földszintet!

– Mióta laksz itt? – kérdezi a lépcső aljáról, várva, hogy én is csatlakozzak hozzá.

– Idén lesz ötven éve. A házak akkoriban még nem kerültek annyiba, mint most.

– Hát nem – mondja némiképp csüggedten, nekem pedig eszembe jut, mennyire szerencsés vagyok, hogy akkor születtem, amikor az élet még megfizethetőbb volt. – Az ötven év jó hosszú idő.

– Majdnem kétszer annyi, mint amennyit te éltél eddig.

– Aligha! – tiltakozik kedvesen.

– Ez a nappalim, amit te is bátran használhatnál – mondom, miután megmutattam neki az étkezőt a ház másik oldalán, és meséltem neki arról, hogy csupán néhány utcányira innen nőttem fel a Holland Park városrészben.

– Köszönöm! – feleli, jól megnézve mindent az eredeti kandallótól kezdve, mellette a mintás karosszékemmel, Edward harmadik születésnapi fotójáig, amin én is ott állok a jobbján, ő pedig maga a megtestesült boldogság, barna szeme úgy csillog, akár az égetett cukor, apja nyilvánvaló hiánya ellenére. És látom, ahogy Jess tekintete végigsöpör a régi idők meghívóin és üdvözlőlapjain, amikor az élet még nyüzsgő volt, az időskor magánya felfoghatatlan, a barátok elvesztésének kilátása pedig még kósza gondolatként sem merült fel.

– Tetszik az elefántos lámpád.

– Az anyámé volt – mondom neki, miközben a szoba hátsó részébe vándorol, ahol lehajtott fedéllel porosodik a versenyzongora, mióta az utolsó kis tanítványom is kinőtt abból, hogy leckéket vegyen, és senki más nem vette át a helyét. Ahogy a szobát csodálja, elmerengek, mit gondolhat, mert képtelen vagyok túllátni a jó modorán és fiatalos lelkesedésén, hogy tényleg érdekli-e a ház, vagy sem. Vajon a kilátás, hogy együtt éljen valakivel, aki már kis híján a nyolcvanas éveit tapossa, túlságosan gátolná a szabadságát?

– Zongorázol? – kérdezi.

– Régen játszottam – felelem túl élesen. – Az ujjaim már nem engedik többé.

– Kár – mondja, megállva a hangszernél, kezével megcirógatva a ráterített kendő rojtjait. – Mindig is meg szerettem volna tanulni, de…

– A konyha jobbra van – vágok közbe, már rég nem mozogva ilyen gyorsan, hogy eltereljem őt a zongora mellől, de megkönnyebbülésemre folytatja is az útját kifelé a társalgóból a konyhába. – Szeretsz főzni?

– Igen, de nem gyakran jutok el odáig – válaszolja.

– Ezzel én is így vagyok. Esetleg… – Már épp azon vagyok, hogy javasoljam, időnként főzhetnénk egymásnak, de aztán aggódni kezdek, hogy elragadtattam magam, és ezzel túlbuzgónak tűnnék, úgyhogy elhallgatok, és inkább azt kérdezem: – Nem kérsz egy csésze teát?

– Az jólesne, Joan, ha biztos vagy benne, hogy nem tartalak fel túl sokáig.

– Egyáltalán nem – felelem, megtöltve a kannát a kertre néző mosogatónál, azon elmélkedve, mennyire idejétmúltnak tűnhet a fenyőfa bútorozású konyha az ő fiatal szemének, s közben nem említve, hogy nem terveztem semmit a hétvégére azonkívül, hogy Pamela majd beugrik este egy kis „kikérdezésre”, mivel tervek már rég nem is léteznek e között a négy fal között.

– Gyönyörű a kert – mondja onnan, ahol áll, a hátsó ajtónál, magába szívva az udvart keretező látványt a nárciszokkal, amikről mindig az jut eszembe, hogy még a halványuló napfényben is úgy néznek ki, mint a mamájuk után csipogó újszülött kiscsibék.

– Menj csak ki nyugodtan, és nézz körül, amíg én elkészítem a teát!

Miközben várom, hogy felforrjon a víz, figyelem Jesst, ahogy körbesétálja a kertet, nyomában a lassan kullogó Humphrey-val. Fényképeket lő a szegélyeket díszítő növényekről és a hatalmas, rügyektől roskadozó magnóliáról, engem pedig mulattat, hogy ezt is érdemesnek ítéli a megörökítésre. Ahogy folytatja az útját, azon mélázom, hogy soha nem adtam volna fel az apróhirdetést a tél derekán. Van valami a tavasz első fuvallatában, ami még a legzárkózottabb egyedeket is képes arra ösztönözni, hogy virágba boruljanak.

Amikor elér a kert végébe, dzsekije zsebébe dugott kézzel megáll, és visszanéz a házra, a zongoraszoba fölötti hálóra. Amennyire meg tudom állapítani, fontolóra veszi ezt az ósdi helyet. Én pedig arra gondolok, hogy milyen jó lenne itt tudni őt, és hogy minden lakótársat érintő aggodalmam fölösleges volt. Nevetek a saját butaságomon, hogy sose fogom megtanulni, még egy emberöltő után sem, hogy aggódni mindig hiábavaló.

– Kellemes hely. Nehéz elhinni, hogy szinte a városközpontban vagyunk – mondom a csészéket töltve, amikor visszatér, remélve, hogy a West End közelségének említése megtámogatja őt a döntéshozásban, és segít neki ráébredni, hogy talán nem is lenne olyan rossz egy őskövülettel élnie. – A kert gondozásában van segítségem, úgyhogy kinti munkákkal nem kellene foglalkoznod.

– Én nem bánnám – válaszolja elfogadva a teáját, miközben intek neki, hogy foglaljon helyet az asztalnál. – Még sose laktam kertes házban ezelőtt. Talán még élveznék is néha egy kis gazolást vagy fűnyírást.

Szörnyen szeretném megkérdezni, hogy merre lakott, mióta eljött otthonról, és kivel, és miért nem volt kertje, amikor még gyerek volt. De ezt túl személyesnek érzem egy első találkozáshoz, és mivel nem akarom elvenni a kedvét, inkább a napi rutinomról mesélek helyette.

– Én a nap nagy részében nem lennék itt – mondja nekem, miután aprólékosan beszámoltam neki a napirendemről a korai keléstől kezdve, hogy kiengedjem Humphrey-t, egészen az esti bögre kakaómig kilenc órakor. – Hosszú műszakokban és későig is szoktam dolgozni. Úgyhogy nem sokat lennék láb alatt.

Ellenállok a késztetésnek, hogy megmondjam neki, én nagyon is szeretném, ha láb alatt lenne, mert az a kilátás, hogy az idő nagy részében távol lenne, elég kiábrándító, és az az elképzelés, hogy megoszthatnám vele a napomat, engem örömmel tölt el, nem pedig aggodalommal, ahogy eredetileg tartottam tőle. Egy pillanatra el is tűnődöm, hogy nem kellene-e valaki mást keresnem, valaki olyat, aki többet lenne a közelemben. De van valami sugárzó Jessben, annyira tele van energiával, hogy úgy döntök, sokkal inkább legyen ő itt az idő egy részében, mint valaki más állandóan.

– Megértem, a fiatalság együtt jár az elfoglaltsággal. De én már annak a tudatnak is örülnék, hogy van valaki más is a házban.

Eltelik közöttünk egy pillanat, amikor kényelmetlenül érzem magam, hogy talán engedtem kicsusszanni, hogy magányos vagyok, ő pedig, gyanítom, nem biztos benne, hogyan is reagáljon. Hiszen miért is kellene értenie egy ennyire eleven jelenségnek a magányt; miért is kellene tudnia, hogy mit mondjon egy nőnek, aki már leélte az életét, miközben az övé még csak most kezdődik?

Hogy kitöltsem az űrt a beszélgetésben, sietősen megszólalok:

– Szeretnéd a szobát? Örömmel kiadnám neked.

Erre Jess ismét habozik, a tekintete mindenfelé jár, csak a szemembe nem néz, és félek, hogy a buzgóságom ezúttal tényleg legyűrte őt, és elvettem a kedvét.

– Biztos vagyok benne, hogy időre van szükséged, hogy átgondold – visszakozom. – Kérlek, értesíts, ha készen állsz! Bizonyára sok mindent kell fontolóra venned.

És ekkor Jess elmosolyodik, olyan sugárzó mosollyal, amitől felragyog a szeme is, nekem pedig elpárolog minden aggodalmam.

– Joan – mondja. – Szeretném kivenni a szobát. Mikor költözhetek be?

3. fejezet

JESS

Mariko és Daniel a mozi előtti kis padon várnak rám, amikor a következő délutánon megérkezem, hogy kinyissak.

– Sziasztok, srácok! – kiáltom hallótávolságon belül, de még épp elég távolról, hogy értékelhessem a régi hely varázsát. Még azután is, hogy már csaknem húsz éve dolgozom a Portlandben, még mindig képtelen vagyok felfogni, hogy mennyire gyönyörű ez a környék a vidám színűre festett sorházaival és az elegáns homlokzatú üzleteivel. Ahogy azt is alig tudom elhinni, mennyire szerencsés vagyok, hogy egy ilyen bájos kis épületben dolgozhatok a félig hatszögletű homlokzatával egy Y elágazású kereszteződés szívében. Ez egy egészen más világ a lakótelephez képest, pedig kevesebb mint egy mérföld választja el egymástól a kettőt.

– Szia, Jess! – mondja Mariko mosolyogva, miközben letolja nagy fejhallgatóját fekete copfjaira, és felnéz a telefonjáról.

Daniel, aki elmerül a vázlatfüzetében, csupán egy kurtán rám vetett pillantással nyugtázza jelenlétemet, arcába hulló, kócos szőke hajjal.

– Hosszú volt az éjszaka? – kérdem tőle, emlékezve, hogy azt tervezte, megpróbál befejezni egy műalkotást, amin már hónapok óta dolgozik.

Válasz gyanánt csak bólint, és ülve marad. Mariko ellenben úgy pattan fel, mint a bolha, lesimítva rövid skót szoknyáját, amit visel.

– Milyen volt a sajtóvetítés? – kérdezem, kinyitva a kétszárnyú mahagóniajtót, melynek hosszú rézkilincsei melegek a tenyerem alatt.

– Annyira jó volt! – feleli, belekezdve egy monológba a legújabb film sajtóvetítéséről, amire meghívták, hogy értékelje a TikTokján. Hadarva csacsog az élményről, miközben átkelünk az előcsarnokon a központi, hatszögletű jegypénztárával és art deco pompájával, le a kopott szőnyeggel borított, alacsony lépcsősoron a bárba, ahol popcorn és polírozott fa illata tölti be a levegőt.

– Máris az eddigi legnézettebb videóm, pedig még csak egy napja van fent – összegzi az aprócska, ablaktalan irodában, ami zsúfolásig tele van mozijegytekercsekkel, számlatömbös és elhagyott esernyősdobozokkal. Ledobjuk a táskánkat, és felvesszük fekete, PORTLAND MOZI feliratú pólóinkat.

Daniel, kezében vázlatfüzettel, bejön, hogy beüzemelje és kinyissa a jegypénztárat. Mariko elindul ellenőrizni a mosdókat, és kitárja a két kis vetítőteremhez vezető ajtókat, amíg én felkapcsolom a lámpákat, beindítom a popcorn- és kávégépeket, készen a nap első vendégeinek fogadására.

– Tegnap este találtam egy új helyet, ahol lakhatok, egy idős hölggyel együtt és alacsony lakbérért – mesélem Marikónak, amikor már mindketten a pult mögött állunk, ő épp a csészéket és csészealjakat pakolja el előző estéről, én pedig az édességkínálatot töltöm újra.

– Ez remek, Jess! Ezt egy csomóan csinálják Japánban is. Az idősebbeknek saját otthonuk van, szóval így olcsóbban ki lehet jönni. Ők társaságot kapnak, te meg egy kellemes helyet, ahol lakhatsz – mondja, és úgy tűnik, ő egyáltalán nem találja furcsának a döntést, nem úgy, mint én.

Azóta ezen kattog az agyam, mióta csak tegnap este eljöttem Joantól, miután megegyeztünk, hogy jövő héten oda is költözöm hozzá. Megint eluralkodott rajtam az impulzivitásom. De megállás nélkül azon aggódom, hogy hibát követtem el, hogy az életvitelünk nem fog összepasszolni, vagy, hogy nem lesz bennünk semmi közös. Debs és most Mariko biztatása ellenére sem hagy nyugodni a dolog.

– És hol van?

– A Portobello Roadon – válaszolom kifejezéstelenül, a Debstől Joanig tett tegnap esti sétámon gondolkozva, keresztül a Notting Hill-i helyszíneken, ahol Hugh Grant Julia Robertsnek udvarolt a Sztárom a páromban. Anyuval órákig álltunk az utcasarkokon, amikor forgatták, mert anyu kétségbeesetten vágyott Hugh és Julia autogramjára, engem pedig elbűvölt, hogy milyen sok ember munkája szükséges egyetlen film elkészítéséhez. Ott, ahogy figyeltem az operatőröket és a sminkeseket, akkor lettem először szerelmes a filmgyártásban való részvétel gondolatába.

– Szép ház? – érdeklődik tovább Mariko, most a cukroszacskókat és fa italkeverőket utántöltve.

– Gyönyörű, olyan otthon, ahol az egész életedet le szeretnéd élni – felelem Joan utcájára gondolva, ahol a pasztell, György korabeli homlokzatok tökéletes összhangban vannak a rózsaszín virágba boruló fák első hullámával. – Voltak virágok és egy szomorúfűz meg egy kavicsos ösvény, ami a bejárati ajtóhoz vezetett, amit futórózsa vett körül.

– Úgy hangzik, mintha egy Richard Curtis-film helyszíne lenne – jegyzi meg Mariko, nem egészen helyeslően, mivel ő sokkal inkább horrorrajongó, mint romantikus vígjátékok kedvelője.

– Nagyon romantikus – nevetek, utoljára megigazítva az édességes csomagokat. – Még egy veranda is van, mindenfelé repkedő madárkákkal. És habár belül egy kicsit elnyűttnek tűnt, sötét fabútorokkal és szőnyeggel a fürdőszobában, érződött, hogy élnek benne, tudod… hogy az ő otthona. – Belém hasít a szomorúság, ahogy az otthon elvesztésére gondolok, amin anyuval osztoztam csaknem harminc éven át, és ami mindent jelentett nekünk. Ott tettem meg az első lépéseimet, és ott adta nekem anyu az első szteppcipőmet; ott csinálta meg először a sminkemet, és csavarta be a hajamat olyan göndör fürtökbe, amik úgy ugráltak, mint Mariah Carey-nek; ott jött meg az első menzeszem, sírtam az első fiúm miatt, és ott értem haza egy nap arra, hogy anyu közölje velem, szklerózis multiplexszel diagnosztizálták.