Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A Dinnye-király

A bűvös sarú

A szabólegény és az óriás

A kíváncsi krokodil

Villamosok tánca

Az Idő barlangjában

Rókafi és az automobil

A szamárrá varázsolt fiú

A burkus király lakodalma

Csodálatos kaland Ételországban

A három törpe meséje

A megnémult királyfi

A csodálatos borotva, a bűvös erszény és a beszélő bárány

A boszorkány és a repülőgép

Az anyai szív csodája

A hazug csavargó

A hangyák háborúja

Világvége az erdőn

A hétfejű sárkány

Utazás a rakéta-repülőgépen

A részeg automobilok

A repülő sziget

A jégbefagyott tündér

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Mikszáth Kálmán

CSODASZÉP MESÉK

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-464-1 EPUB
ISBN 978-963-559-465-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1935

a borító John Bauer (1882 – 1918)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A Dinnye-király

A szegényember hajnalban fölkelt már és kapáját a vállára vetve elindult a kukoricaföld felé. Tarisznyájában semmi más nem volt, mint kevés szalonna, meg egy darab kemény kenyér.

Mire a nap fölkelt az égen, a szegényember nekilátott a kukorica megkapálásának. Szorgalmasan kapálgatott egészen délig, amikor a nap fejebúbjára sütött már.

A szegényember nagyon elfáradt a kapálásban, melege is volt, meg éhes is volt. Leült hát, hogy megegye a kevéske szalonnát meg a kemény kenyeret. Elővette bicskáját és jóízűen falatozni kezdett. Mikor már megette kenyerét, erősen megszomjazott.

A nap erősen sütött, rekkenő meleg volt, a szegényembernek egészen kiszáradt még a torka is. Majd elepedt szomjúságában egy ital víz után.

- Hüm-hüm - mondta, - honnan szerezzek én most egy ital vizet? A falu messze van, csak nem fogok ebben a nagy melegben szomjan veszni?

Akkor a kukoricásban lába előtt egyszerre csak megpillantott egy dinnyét. Szép, nagy, zöld görögdinnye volt, a vásáron bizonyára megadnának érte vagy pár hatost. Biztosan szép piros és jó nedves béle van, azt ha megeszi az ember, menten elmúlik a szomjúsága.

- Hejnye - gondolta búsan a szegényember, - a pár hatos is jó volna, mert hát a csizmának is új talp kellene már. De akkor mi lesz a szomjúsággal. Csak nem fogok itt szomjazni estig?

Sokáig töprengett.

- Hej, vigye kánya - gondolta végül, - fölvágom én és megeszem a görögdinnyét. Lesz, ami lesz.

Fogta a bicskáját és nagyot kanyarított a dinnyéből. Hallja ám ekkor, amint egy gyönge hang így sipít:

- Hé, megállj, kettévágsz a nagy bicskáddal.

A szegényember óvatosan visszahúzta bicskáját és szépen kettényitotta a dinnyét. Hát egy apró emberke ugrott ki a dinnyéből, az egész emberke nem lehetett nagyobb egy ceruzánál. Szép zöld ruhát hordott aranysujtásokkal, fején icipici apró korona.

- Ki vagy, te emberke? - kérdezte hüledezve a szegényember.

- Én vagyok a dinnyekirály - felelte az apró, zöldruhás ember, - máskép Dinnye Misinek is hívnak jóbarátaim. Forró nyáron én a jó, hűvös dinnyében lakom, de csak ritkán jelenek meg úgy, hogy az emberek is meglássanak. Akkor is csak a nagyon szomjas emberek láthatnak meg engem.

- Ez mind nagyon szép - felelte szomorúan a szegényember. - Én még sosem láttam ilyen csodálatos, kicsi emberkét, mint te vagy. El is hiszem, hogy te vagy a dinnyekirály, de hát látod, kérlek, én most te miattad maradtam szomjan, mert semmi sem volt a dinnyében. Hiányzott a szép piros béle. Az lenne most az igazság, hogy leharapjam a te fejedet. Mit fogok én most csinálni estig a nagy szomjúságommal?

A kis, zöldruhás emberke letérdelt a szegényember tenyerén és úgy könyörgött kegyelemért.

- No jó, csak tréfáltam - mondta mosolyogva a szegényember, - majd csak kibírom valahogy estig a szomjúságot. De most már nekilátok újra a kapálásnak.

- Ülj le csak egy kicsit - felelte ekkor hamiskás nevetéssel a dinnyekirály, - hálából, hogy megmentetted az életem, majd én mutatok valamit neked.

Apró fütyülőt vett elő zsebéből és belefujt. Hát, uramfia, egyszerre csak nagy fekete felhő közeledett zümmögve a kukoricaföld felé és le is ereszkedett a földre.

A nagy felhő csupa kis szarvasbogárból állt, minden szarvasbogár icipici kis kapát tartott szarvai között. Leereszkedtek a földre és szorgosan kapálni kezdték. Dehogyis bántották ők a kukoricát, csupa csodálatos szarvasbogár volt.

Hipp-hopp, a kukoricaföld pillanat alatt meg volt kapálva.

Látta ezt a szegényember és ugyancsak megörült neki.

- No, most már igazán elhiszem, hogy te vagy a dinnyekirály - mondta, - hát még ha a szomjúságomat is el tudnád oltani.

- Mi sem könnyebb annál - felelte a dinnyekirály. Menten belefújt fütyülőjébe, mire nagy cincogással előbújtak a föld összes mezei egerei és vállukon egy rúdon apró hordócskákban friss, hideg vizet hoztak.

A szegényember eloltotta a szomjúságát és így szólt:

- Mégis csak derék ember vagy te Dinnye Misi. Szívesen paroláznék veled, csak valamivel nagyobb kezed lenne a csirkelábnál.

- Sebaj - mondta a dinnyekirály, - ezen te ne búsulj. Hanem látom, esteledik már. Az én időm letelt, mire lemegy a nap, nekem le kell bújni a földbe, amiből a dinnye kinő. De adok neked egy jótanácsot, hogy megháláljam a te jószívűségedet. Ne hagyd itt a dinnyemagokat, aranyat ér minden mag, mely a földből nőtt. Isten veled. Emlékezz jól erre a versre:

Kis magocska arannyá válj,
Én vagyok a dinnyekirály.

Azzal hipp-hopp már el is tűnt, mintha a föld nyelte volna el. A szegényember pedig összeszedte a dinnyemagokat és hazavitte őket. Otthon letette a magokat az asztalra és így szólt:

Kis magocska arannyá válj,
Én vagyok a dinnyekirály.

Hát, uramfia, csupa fényes színarany csengett, pengett az asztalon. Csak úgy vakítottak.

Volt nagy öröm, örült a szegényember felesége, meg a három gyereke is a dinnyekirály csodálatos ajándékának.

A bűvös sarú

Egyszer volt, hol nem volt, hetedhét országon túl, de még az Óperenciás-tengeren is túl, ott, ahol a kurtafarkú malac túr, élt egy nagyon öreg ember, akinek három fia volt.

Mikor ez a nagyon öreg ember halálát érezte közeledni, magához hívatta három fiát és imígy szólt hozzájuk:

- Engem magához szólít az Isten, én nemsokára meghalok, fogadjátok meg kedves fiaim, hogy jóban-rosszban mindig össze fogtok tartani.

- Fogadjuk, édesapám - felelte a három fiú, - nem hagyjuk el soha egymást, jóban-rosszban mindig összetartunk.

A nagyon öreg ember meg is halt és a három fiú hamuba sült pogácsát tett tarisznyájába s elindult világgá. Mentek-mendegéltek nagy hegyeken és árnyas völgyeken keresztül, lábukat feltörte már a sok gyaloglás, amikor egyszerre csak egy gyönyörű kékvizű folyóhoz értek. Nagyon meleg idő volt, a három fiú tehát gondolt egyet és megfürdött a kékvizű folyó habjaiban.

Igen ám, de míg ők fürödtek, egy gonosz varázsló ellopta a legkisebbik fiú sarúit, melyek egy bokor alatt hevertek. Igy hát a legkisebbik fiúnak mezítlábosan kellett vándorolnia tovább, tüskön-bokron keresztül, a két idősebbik fiú lábát pedig pompás bőrsarú védte.

Az ő lábai már véresek lettek a vándorlástól, amikor így szólt két bátyjához:

- Kedves bátyáim, én nem bírom már tovább a vándorlást, nem adnátok kölcsön sarutokat nekem, amíg begyógyulnak a sebek lábaimon.

- Dehogyis adjuk a mi szép bőrcipőinket a te véres lábaidra - felelte a két irígy bátya - és ha nem tudsz velünk tovább jönni, mi itt hagyunk.

A két idősebb testvér ott is hagyta a legkisebbiket egy nagy, sűrű erdő közepén. Mert a két irígy bátya már megfeledkezett arról, mit is ígértek apjuknak a halálos ágyon? Hogy jóban-rosszban nem hagyják el egymást.

A legkisebbik fiú hát nagybúsan üldögélt a sűrű erdő közepén, amikor látja ám, hogy nyelvét lógatva, keserves vonítással és erősen sántítva egy nagyon öreg farkas közeledik feléje.

- Miért vonítasz olyan keservesen farkas apó, mi bajod van? - kérdezte nagymerészen a legkisebbik fiú.

- Ezer szerencséd, hogy farkas apónak szólítottál - mondta a nagyon öreg farkas, - különben miszlikbe aprítottalak volna fogaimmal, te emberizink. Hej, nagy az én bajom, mert nem tudok az elülső lábamra lépni, mert egy tüske ment belé.

- Majd segítek én, mi sem könnyebb ennél - felelte a legkisebb fiú és egyetlen rántással kihúzta a tüskét az öreg farkas talpából, még be is kötözte szépen a sebet inge darabjával.

- No, látom, jószívű vagy - mondta a farkas, - hálából hát megsegítelek. Látod ott azt a nagy odvas fát? A fa odvában találsz egy egész sereg sarút. Van ott piros szattyánbőrsarú, ezüstsarú, de még aranysarú is. De te ne törődj mindezekkel, ha jót akarsz, válaszd a legkopottabbat.

Azzal a farkas már el is tűnt.

A legkisebb fiú meg is találta a fa odvában a csodálatos sarukat, de eszébe jutott az öreg farkas tanácsa és a legkopottabbat húzta fel lábára. Aztán bandukolt tovább és elért egészen az Óperenciás-tengerig.

- Hej, ha én most itt átrepülhetnék - gondolta nagy bánatosan. Alig hogy ezt elgondolta, íme, csodák csodájára a levegőbe emelkedett és meg sem állt az Óperenciás-tenger túlsó partjáig. Mert hogy szavamat egymásba ne öltsem, ezeknek a kopott saruknak bűvös erejük volt, aki lábára húzta őket, annak minden kívánsága teljesült.

Igy ért a legkisebbik fiú az Üvegkirály országába, ahol mindenki nagy gyászban volt. Szomorkodott a király, szomorkodtak legtudósabb tanácsadói is. Ennek a nagy szomorúságnak semmi más oka nem volt, mint hogy a királykisasszony csodálatos aranylabdája labdázás közben fennakadt a legmagasabb torony gombján.

Hét nap és hét éjjel hullottak ezért a gyönyörű kisasszony könnyei és a király leánya kezét s félországát ígérte annak, aki az aranylabdát lehozza a torony gombjáról.

Jöttek hetedhét országból a vitézek és bátor emberek, hogy megpróbálkozzanak a magas torony megmászásával. Hej, de szomorú végük lett. Aki elérte a torony tetejét és lepillantott a mélységbe, az menten megszédült és halva fordult le. Aki félúton visszafordult, mert inába szállt bátorsága, azt a király húzatta karóba.

A legkisebbik fiú gondolt egy nagyot és a király elé állt.

- Uram, királyom, én lehozom a labdát.

A király csak csóválta a fejét s az udvari népek csak gúnyolódtak a legkisebbik fiú rongyos sarúin.

Hanem a fiú csak megállt a torony alatt és azt mondta:

- Kedves sarúim, hipp-hopp, vigyetek fel a torony tetejére!

Hát egy szempillantás alatt fenn is termett a világmagos torony tetején. Leszedte onnan az aranylabdát és még csak meg sem szédült.