A komfortzóna projekt
Author: Bettie Hart
Date: 2026-09-14
Publisher: Pitypang Kiadó

Bettie Hart: A komfortzóna projekt

© Bettie Hart, 2025

Szerkesztette: Schmidt-Czetli Ágnes

Korrektúra: Bozovic Zsuzsa, Födelmesi Anna

Borítóterv: Dr. Pop Alexandra Júlia

Tördelés: Baseline Stúdió

Pitypang Kiadó, 2025

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2025

ISBN 978-615-711-917-8

TARTALOM

Prológus

1. Hannah

2. Hannah

A változás szélén állóknak:
Mert az ismeretlennél, csak
a beletörődés félelmetesebb!

P R O L Ó G U S

Nem szeretem a meglepetéseket. Ha valami váratlanul ér, viszketni kezd a bőröm, és furcsa helyzetekbe sodrom magam. Pont úgy, ahogy például most is.

Letépek még egy kéztörlődarabot a fekete márványburkolatra erősített adagolóból, és a homlokomhoz nyomom, hogy felitassam vele a pánik keltette nedvességet. Halk kopogás töri meg a mosdó csendjét, és vele együtt a belső vívódásomat is. Gyorsan a hátam mögötti ajtó zárjára lesek a vállam felett: szerencsére bezártam. Már csak az hiányzik, hogy a pár napja megismert Mr. Túljóképűhogyigazlegyennel kettesben maradjunk ebben az aprócska helyiségben.

– Hannah, minden rendben? – kérdezi az ajtón keresztül, azon a bizsergetően rekedtes hangján, „ami egyáltalán nem kísértett” az elmúlt három éjszaka!

Mély levegőt veszek, kiegyenesedem, és próbálok kitalálni valami épkézláb választ.

Gyerünk, Hannah, ennél nehezebb helyzeteket is megoldottál már! Nem azért tanultál, küzdöttél és gürcöltél, hogy bármi vagy bárki is eltérítsen a tervtől!

– Minden rendben, csak elfelejtettem reggeli után fogsely- mezni! Egy pillanat és kész vagyok! – Egyértelműen túlbecsültem a saját képességeimet! Ezt meg mégis miért mondtam? Oké, mondjuk azt mégsem köthettem az orrára, hogy a jelenléte miatt bepánikoltam, és beszaladtam az első zárható helyiségbe, ami az utamba került, ugye?

– Ó! Igen, persze, a szájhigiénia rendkívül fontos… Nos, ha végeztél, mi itt leszünk kint! Maradj csak nyugodtan, amíg szükséges!

Tényleg elhitte, hogy fogselymezem idebent? Csodás! Nem elég, hogy totálisan beégtem, de még hazudtam is, ráadásul biztos azt hiszi, félvállról veszem a munkámat! Gratulálok, Hannah! Ez már tőled is mélypont!

Mentségemre legyen mondva, egyáltalán nem szerepelt a terveim között, hogy valaha is újra találkozom VELE!

Mély levegő.

Összeszedem a maradék önbecsülésem, megigazítom a kosztümöm, beállítom a frufrumat, és a kilincsért nyúlok.

Itt az idő végre szembenézni azzal a férfival, akitől egy életre távol kellene maradnom!

1.  F E J E Z E T

Hannah

– Nem, Hannah, ezt nem gondoltad át eléggé! Ne már! – Lina esdeklő szemekkel néz rám, miközben kiszürcsöli a gin-tonikja maradékát, majd nekiáll a pohár alján árválkodó citromszelet kihalászásának.

Összehúzott szemöldökkel figyelem a folyamatot. Egyedül ő képes ilyen mély felháborodás után egy cseppet sem odaillő tevékenységgel foglalkozni. Az arcára mély barázdákat vet a koncentráció, de a szemeiben szórakozás és könnyedség tükröződik.

Újabb kísérletet tesz a gyümölcs kiszedésére, már két ujja is a pohár alján kotorászik, de ismét nem jár szerencsével. És én egyáltalán nem akarom kikapni a kezéből azt a szívószálat és befejezni helyette, amit elkezdett… Egyáltalán nem!

Mivel legalább egy órát még maradnom kell, hogy teljesítsem a heti előírt közösségi tevékenységemet, amibe sajnos a munkaidő nem számít bele, átnyújtom neki a koktélos kanalamat.

– Köszi, egy tündér vagy! – csiripeli.

Amikor végre megszerzi a gyümölcsöt, diadalittasan a magasba emeli, mielőtt az ajkai közé veszi, hogy kiszippantsa belőle a savanyú lét. Mindezt olyan kecsesen hajtja végre, mintha egy 70-es évekbeli mozifilmből lépett volna ki. Mint azok a nők a régi fekete-fehér filmekben, akik mindig ezer megawattos mosollyal kacarásznak, még a legócskább melegítőszettben is szexik, és a férfiak egy sóhajuktól a lábaik előtt hevernek.

Már csak a látványtól is összehúzódik a szám, és fanyar grimasz jelenik meg az arcomon, de Lina mélybarna szemében csak a győzelem okozta elégedettséget látom. Én valószínűleg mindenféle nőiességet mellőzve, már rég a szalvétámra borítottam volna a pohár tartalmát a türelmetlenségtől.

Nem is lehetnénk jobban egymás ellentétei. Az ő élénk természete és vidámsága legalább kizökkent a csendes pillanatokból. Épp ezért működik ilyen jól a barátságunk.

A siker diadalittas öröme ragályos, letörli a grimaszt az arcomról, és a helyét olyasfajta melegség váltja fel, amit csak a szívednek igazán kedves emberek képesek kiváltani.

– Ezt nem mondhatod komolyan, Hannah! – tér vissza ugyanazzal a felháborodással az eredeti témánkhoz.

Az elmúlt percek tornamutatványokkal teli kitérője rögtön a feledés homályába veszett. Ismét kortyolok a már langyosodó, túlcukrozott italomból, majd visszateszem a pultra, és körülnézek, nem hallja-e valaki a tinédzsereket megszégyenítő párbeszédünket. Szerencsére a körülöttünk ácsorgók a munkahét utáni gőz kieresztésével vannak elfoglalva: kigombolt inges üzletemberek sós mogyorót ropogtatnak a bárpultról, és üvegből isz- szák a sört, miközben értékes zakójuk és prémium aktatáskáik az üres székeken hevernek, a hétvége idejére száműzött tárgyakként.

Ez a happy hour szépsége New York üzleti negyedében.

– Kitartok a választásom mellett! – Próbálom határozottan mondani, mert Lina mellett cseppnyi bizonytalanságot sem engedhetek meg magamnak, hacsak nem akarok egész éjszaka itt ülni és a témáról szóló, már jól ismert véleménycunamiját hallgatni.

– Tudod te, ezzel hány nőt sértesz meg? -néz körbe óriási szemekkel, mintha bármikor elhurcolhatna a feminizmus rendőrsége, amiért megsértettem a nem létező szabályzatukat! (A nem létező szabályzatot, amire egyébként égető szükség volna, de ebbe most ne menjünk bele!)

– Nem hiszem, hogy bárki is megsértődne azon, amiért inkább Dant választom.

Ciccegve hátra dől a székén, és olyan csalódottan ingatja a fejét, hogy egy percre elgondolkodom a válaszom módosításán. De nem tehetem, mert akkor önmagamhoz nem lennék hű.

Az elmúlt három évben, amióta megismertem Linát a közös munkahelyünkön, minden péntek este beülünk a Louisba koktélozni. Koktélozás alatt azt értem, hogy én pár óra leforgása alatt elkortyolgatok valami édes, szirupos keveréket, ezzel kipipálva a heti alkoholkvótámat, miközben a barátnőm elpusztít egy kisebb lánybúcsúra elegendő gin-tonikot.

A Louis közel van a könyvelőirodához, ahol dolgozunk, viszonylag kedvező áron kaphatóak az italok, és mindig jó a hangulat. Nyugodt atmoszféra és jóleső könnyedség járja át a helyet, ahol az ember – a kemény munkahét után – néhány órára kiléphet a való világból. Nincs verseny a pozíciókért, és még a konkurens cégek dolgozói is összepacsiznak a poharaik felett. Szeretem, ha egy hely ilyen módon képes összehozni az embereket, ezért is egyeztem bele Lina javaslatába, hogy a Netflix előtti bekuckózás helyett itt vezessük le a munkahét utáni feszültséget.

– Szóval azt állítod, ha elhívnának egy randira, te inkább a puhány Dan Humphryt választanád, mint a bugyiszaggatóan dögös Chuck Basst? Minden Blairek szentjére, ki vagy te, és hol van az a lány, akivel éjszakákon át streameltük a kedvenc Gossip Girl részeinket? – Felhajtja a pohara maradék tartalmát, ami már inkább csak vizes toniknak tűnik, mint ginnek, és egy hangos koppanással visszahelyezi a bárpultra.

Mi vagyunk az egyetlen húszas évei végén járó barátnőpáros, aki munkaidő után Inkább kivel…? -t játszik ahelyett, hogy a munkahelyi pletykákat beszélné ki. Pedig azokból aztán lenne bőven! A játékok viszont szórakoztatóbbak és drámamentesek. És pont ez az, amire szükségem van egy fárasztó munkahét után.

A hangos koppanás hatására a tőlünk két székkel odébb ülő, kék öltönyös fickó felénk fordul, szeme gyorsan végigméri a poharainkat, majd zavarba ejtően lassan minket is. Szája vadászós mosolyra húzódik, mint aki most veszi észre, hogy két szabad préda ücsörög mellette a bárpultnál.

Lina visszamosolyog rá, amit szeretnék a harmadik gint-tonik hatásának betudni, de ismerem már annyira, hogy tisztában legyek vele, nem erről van szó. Szegény flótásnak persze sejtése sincs róla, hogy olyan fába vágja a fejszéjét, amellyel úgysem bír el.

Nem ítélem el Linát – a finoman fogalmazva is – könnyed életmódja miatt. Felőlem mindenki azzal fekszik össze és akkor, amikor csak akar, ha az teszi boldoggá. Azonban ennél a nyálát csorgató kék inges fickónál, akinek a gyűrűsujján egy csíkban feltűnően világosabb a bőr, biztosan jobbat találna, így bevetem a felelősségteljes barát énemet.

– Gyere, üljünk át egy asztalhoz. – Leszállok a bárpultról, és magammal húzom.

Lina gyorsan markol egyet a mogyorós tálkából, és a szájába tömi a sós magokat, mielőtt követ az egyik csendesebb helyre.

– Pedig már kezdett érdekes lenni a szitu – mondja rágcsálás közben, és én nem tudok visszatartani egy horkantást.

– Még van egy óra a csajos esténkből, hogy kiszemeld a mai áldozatod, aki egyértelműen nem Mr. Sörpocak – mutatok hüvelykujjammal a szontyoli képet vágó pacák felé.

– Igazad van. Bár nem értem miért nevezed őket áldozatoknak, tudják jól, hogy csak egy éjszakára kellenek.

– Rendben, nem áldozatok – mondom megadóan, bár ezzel nem teljesen értek egyet.

– Inkább alkalmi vágyoltóknak nevezném őket… – húzogatja a szemöldökeit célzatosan felfelé, és piros ajkai kacér mosolyra húzódnak – .ráadásul, ha egy férfi teszi ugyanezt, soha senki nem gondol a nőkre áldozatokként. Én csak próbálom fent tartani az egyensúlyt! De inkább nem megyek bele a részletekbe, mert az nem a te ártatlan füleidnek való!

– Nem vagyok ártatlan – tiltakozom két újabb szippantás között, és az alkoholra fogom az arcomra kúszó melegséget –, nincs semmi bajom az egészséges testi vággyal, csak én nem tudom olyan könnyedén levetkőzni a gátlásaimat bárki előtt, mint te.

– Te jó ég, egészséges testi vágynak nevezed a szexet? Talán tényleg Humphrey a te embered! – Lina szavaira még jobban elpirulok, ha ez egyáltalán lehetséges.

– Igen, ő az igazi. Nem kérek bocsánatot, amiért bejönnek az ártatlan jófiúk.

Lina el sem tudja képzelni, miért olyan vonzó számomra egy nyugodt, stabil kapcsolat.

– Ez csak addig van így, amíg ki nem próbálod, milyen egy igazi Chuck Bass-szel! Utána függő leszel! Egyébként meg, mégis melyik világban számít ártatlannak Dan Humphrey, aki éveken át álnéven alázza a legjobb barátait? Dannek több a vörös zászlós tulajdonsága, mint a legtöbb dark romance karakternek! Ő olyan pszichomódon furcsa. Chuck legalább sosem titkolta, hogy szereti a nőket, persze csak amíg meg nem ismerte Blairt, és fagyos szívébe be nem költözött a mindent elsöprő szerelem! – Lina száját elhagyja egy olyan minden érzelemmel teli sóhaj, amilyet csak azok tudnak produkálni, akik még várnak a szőke herceggel való naplementés ellovaglásra.

Nem akarok képmutató lenni, belőlem is kanapén toporzé- koló izgatottságot váltott ki Chuck és Blair románca, de ilyen a valóságban nem létezik. Túl sokat csalódtam már a Chuck- féle alakokban, hogy még higgyek a mindent elsöprő szerelemben!

„Egy farkasból nem csinálsz bárányt”, szokta mondani a nagymamám. Dan azonban olyan nyitott és egyszerű (már ha figyelmen kívül hagyjuk a Lina által említett furcsaságait), mint egy kellemes nyári könyv, aminek mindig happy end a vége. Nincs benne semmi váratlan bonyodalom.

– Mesésen hangzik, de az ilyen típusú szerelem csak a mesékbe való! – mondom ki újra azt, ami már annyi éjszakákba torkolló vitát szított közöttünk. – A valóságban a kapcsolatok nemcsak a szerelmen múlnak, hanem azon, hogy az álmaink és a vágyaink összhangban legyenek egymással. Amikor a kompromisszumok megerősítenek, nem pedig lerombolnak. Ezen múlik egy jól működő kapcsolat!

– Úgy hangzik, mintha egy lakótárskereső-hirdetésről beszélnél – vonja fel kétkedően a tökéletesre formált szemöldökét.

– Talán nem ez a párkeresés lényege? Megtalálni a tökéletes lakótársat? A szerelem és szenvedély nem tarthat örökké, utána csak az lesz fontos, hogy el tudod-e viselni a másikat életed minden egyes napján, ahhoz pedig már az elején tudnod kell, hogy minden pontban klappoltok-e.

– Elszomorító, ha tényleg ezt gondolod a szerelemről!

– Nem azt mondom, hogy az érzelmek nem fontosak, de nekem inkább olyasvalakire van szükségem, akivel ugyanazok a céljaink, és nem csak egy hirtelen jött fellángolás köt össze minket.

– Nem járhatna a kettő együtt? Az érzelmek és a tervek?

– Talán, néhány szerencsés esetében, mint például a szüleimnél, akik tizenéves koruk óta imádják egymást, de naiv lennék, ha egy ilyen ritka szerelmet vennék alapul. Nem várhatok arra, hogy az állítólag nekem teremtetett szőke herceg mikor mél- tóztatik felbukkanni!

Lina bosszankodva dől hátra, de tudom, hogy még nem adja fel.

– Szerintem pedig neked pont erre lenne szükséged! Valakire, aki kirángat a tökéletesen megtervezett világodból, lesöpri az összes kis csinos tervezőnaplódat az asztalodról, felültet rá, és elfeledteti veled a gondosan felépített terveidet – néz rám elégedetten, mintha ez lenne az évszázad ötlete.

– Őszintén? Ez szörnyen hangzik! Az írószereim szentek és érinthetetlenek – mondom, bár korántsem annyira ellenséges a gondolat, mint szeretném.

– Te igenis izgalomra vágysz, csak még magadnak sem mered bevallani!

Pislogás nélkül állom a tekintetét, nem fogok most meghunyászkodni.

– Közös a Netflix fiókunk, tisztában vagyok vele, hogy nem veted meg annyira a szenvedélyt és románcot, mint állítod! – folytatja.

A francba, erről teljesen elfelejtkeztem.

– Nem tudom, miről beszélsz – mondom cincogó hangon, és kiürítem a gömbölyded poharam maradék tartalmát.

– Figyelj, szerintem okkal szereted ezeket a történeteket! Nem tehetsz róla, hogy romantikusnak születtél, de arról már igen, ha nem hagyod önmagad kibontakozni. Az élet rövid, ne hagyd, hogy néhány rossz döntés a múltból, befolyásolja a jelened! Én csak azt szeretném, hogy a lehető legboldogabb életet éld, és merd megnyitni a szíved valami igazinak!

Kedves tőle, hogy így aggódik értem, de nincs miért. Na, jó, talán van egy kis függőségem, és imádom a romantikus, csöpögős szerelmi történeteket. Legyen szó könyvről, filmről vagy zenéről, a szívem szó szerint bele tud facsarodni két szerelmes egymásra találásába. Megmosolyogtatnak a szenvedélyes, mindent elsöprő érzelmekről szóló történetek, amik feje tetejére állítják a világot. Ezek az én kis bűnös élvezeteim, elismerem.

Viszont, mint már mondtam, a szenvedélyes szerelemről szóló történetek és a valóság, két különböző dolog. Mert a valóság tele van buktatókkal, csalódásokkal és nehézségekkel, amikre csak biztos, kockázatmentes alapokkal lehet felkészülni.

– Nézd, talán imádom a koreai drámákat és a cuki szerelmes történeteket, de attól még nem erre vágyom! A valóságban a kapcsolatok kompromisszumok, kölcsönös megegyezések, azonos tervek halmaza, és csakis tiszta, előre egyeztetett feltételek mellett működnek. – Mindez kicsit persze kiábrándítóan hangzik, de szerencsére bármikor el lehet menekülni a könyvek világába. - Pont, mint Jack és köztem. Nekem ő az igazi!

– Az üzleti megállapodásra gondolsz, amit kötöttetek egymással? Mert azt kapcsolatnak aligha nevezném. Mégis ki tervezi meg fél évvel előre minden egyes randiját? Inkább maradok szingli, és szállok virágról virágra, minthogy beletör…

Már hozzászoktam Lina szenvedélyes monológlavináihoz, amik Jack említése után törnek a felszínre. Elég hosszúak tudnak lenni és sok-sok nagyszerű kifejezést tartalmaznak, mint például a szenvedélyes szerelem varázsa, vagy, hogy minden nap egy újabb lehetőség arra, hogy elérjük az álmainkat, továbbá egy percre sem szabad beletörődnünk semmibe, ami nem tölt el teljes boldogsággal. Egy egész pinterest táblát lehetne készíteni a motiváló szövegeiből, melyek nagyon jól mutatnak egy esztétiku- san összerendezett gyűjteményben, a való életben, sajnos, csak ritkán állják meg a helyüket.

Nem ez az első vitánk a Jackkel való kapcsolatomat illetően, vagy a kapcsolatokhoz való hozzáállásomról általánosságban. Tudom, hogy nem érti meg az indítékaimat, mint ahogy én sem teljesen értem meg az ő életmódját. De ha van egy olyan pontos terved, mint nekem, akkor az előre eltervezett dolgok elvisznek a boldogsághoz.

Körülöttünk a helyiség egyre zajosabb. Baráti társaságok gyülekeznek, a munkaidő végét ünneplő öltönyös alakokat lassacskán felváltják a divatos ruhákba öltözött bulizni vágyók. A háttérzene lassacskán átvált a könnyed pop slágerek mixelt, dübörgősebb változataira.

Ismerős kezek érintése hív vissza az éjszakai életet élők megfigyeléséből. Lina bűnbánó mosolya fogad, ahogy felpillantok rá.

– Hannah, édesem! Megértem, miért szeretnéd bebiztosítani a jövőd. Felállítottál magad elé egy tervet, ami a tökéletesnek vélt élet felé vezet, de ez nem jelenti azt, hogy útközben fel kell adnod az álmaidat, és le kell mondanod a vágyaidról, még ha azok rémisztőek is. – Újra megszorítja a kezem. – Tudod, hogy én mindig melletted állok, bármi történjék is, támogatlak. Ha tényleg úgy gondolod, hogy Jack – ejti ki a barátom nevét egy mindent elmondó fintor kíséretében – az igazi, akkor én tartom a csokrod az esküvőtökön, és a lehető legjobb vegasi lánybúcsút szervezem neked. Csak azt kérem, hogy mielőtt megállapodsz mellette, élj egy kicsit, kockáztass. Ismerd meg olyan oldalaidat is, amiket eddig nem mertél. Ígérem, nem fogom többször elmondani, de nem szeretném, ha évek múltán jönnél rá, hogy valami többre vágysz, mint amit egy előre elrendezett házasság és a pontosan meghatározott tervek adhatnak. Valóban, ezer- százalékosan ki tudod jelenteni, hogy semmit nem hiányolsz az életedből?

Valóban ki tudom?

Ki kellene tudnom mondani! Hiszen minden úgy van, ahogy elterveztem. Egész életemben tökéletesen teljesítettem, és megfeleltem az elvárásoknak. Jó jegyek, rangos iskolák, egy erős szakma, jól fizető, biztos munkahely. Egyedül a párkapcsolat az, ami nem úgy alakult, ahogy szerettem volna, de ezt is megoldottam. Kivettem a szerelmet az egyenletből, és mostanra minden a helyére került. Van egy állandó kapcsolatom, amiben mindkét fél tisztában van a feltételekkel.

De akkor most miért nem tudok őszinte igennel válaszolni Lina kérdésére? Ugyan mi hiányozna még az életemből?

Szeretem a stabilitást, amiben élek. Azt, hogy a szüleim büszkék rám. Nem kellene ennél többre vágynom. Meg kellene elégednem azzal, ami van. Mégis viszket a tarkóm ettől a kérdéstől, és egy érzés úgy nyomja a belsőmet, mint egy telepakolt kamion.

De nem tudok elbújni az újból és újból előkúszó kérdés elől: az eddig meghozott döntéseimből mennyi volt igazán az enyém, és mennyi a külső nyomás általi?

Mintha olvasna az ingadozó gondolataimban, Lina újra előrukkol a legvadabb ötlettel, amit az elmúlt pár hónapban rendszeresen hallottam tőle:

– Gondolkodtál a listán?

Ó, az a francos lista! Csak egy vicces játéknak indult, amikor összeszedtünk pár olyan dolgot, amit szívünk szerint megtennénk, de valamilyen okból nem merünk. Nem is igazán vettem komolyan a feladatot, csak kimondtam, ami éppen eszembe jutott, de ő persze mindent megjegyzett, és azóta megállás nélkül a tizenöt pontból álló lista megvalósításával nyaggat!

– Nem azt mondom, hogy minden pontját teljesítened kéne, de legalább néhányat csinálj meg, mielőtt egy életre elkötelezed magad! Kicsit felrázná a monoton napjaidat!

– Nem hiszem, hogy pár kellemetlen feladat teljesítése megváltoztatná a véleményemet – mondom közönyösen. Az, hogy felborítsam a jól kidolgozott rutinom, és kihívásokat állítsak magam elé – csak mert azok esetleg, talán, kis eséllyel valami jót is eredményezhetnek az életemben –, a legrémisztőbb dolog, amit el tudok képzelni. Túl nagy kockázat és túl kicsi eredmény! Nem most fogom elkezdeni a lázadó korszakom, ha már a gimiben cselesen kihagytam!

– Csak gondolkodj rajta, kérlek, és szólj, ha meggondolnád magad! Bármikor rendelkezésedre állok, akár az éjszaka közepén, még ha egy szexi Adonisz ágyából is kell kimásznom!

– Milyen önzetlen vagy!

– Tudom, egy szent vagyok! -rajzol glóriát a feje fölé, és angyalt utánzó pózt vesz fel, mintha valaha is közelébe mehetne egy isteni lénynek az ördögi természetével. – Térjünk vissza, az igazán fontos kérdésekre. Második kör: Chuck Bass vagy Nate Archibald?

Kitör belőlem a nevetés, és elönt a hála, mert tudom, hogy csak jót akar nekem. Mielőtt azonban újra belemerülhetnénk a játékunkba a túlzottan jóképű férfiakról, megcsap a sós tenger bódító fűszerekkel kevert illata, és még azelőtt, hogy oldalra fordulhatnék, megkeresni legkedvesebb nyaralásaim emlékeztetőjét, egy reszelős hang szólal meg mellettem.

– Talán én segíthetek a válasz megtalálásában?

2.  F E J E Z E T

Hannah

A mély, zengő hang hallatára libabőr fut végig a karomon, szerencsére a fehér blúzom elfedi ezt a tőlem váratlan és szokatlan reakciót. Tovább kavargatom az italom, mintha nem lenne spontán öngyulladásom az ismeretlen férfi tenorjától, és hagyom, hogy a barátnőm bevesse a csáberejét. Nem ez az első eset, hogy az asztalunknál szólítják le Linát, de ennek a fickónak a hangja valami olyat csinál a velem, amitől késztetést érzek rá, hogy lejjebb húzzam a ceruzaszoknyám szélét.

A hajam takarásából feltűnés nélkül próbálok oldalra lesni, viszont csak néhány részletet látok belőle. Máskor nem lenne gond, hogy alaposan végigmérjem Lina lehetséges partnerét, azonban a zavarba ejtő reakcióm miatt most nem kockáztatok azzal, hogy felnézzek rá. Nem akarok arcot párosítani a bársonyos hanghoz.

A frissítő tengerillathoz fehér ingbe bújtatott, napbarnított karok tartoznak, az egyiken hatalmas fémóra csillan meg, mielőtt az a bézs lenvászon rövidnadrág zsebében végződne.

Az első gondolatom az, hogy na, ezek egy igazi férfi alkarjai, ám gyorsan ki is űzőm a fejemből ezt a butaságot.

A hófehér ing lazán, gyűrötten öleli körül a testét, mintha csak egy vakáció közepén kapta volna magára. A kigombolt nyakkivágásba egy fekete Ray-Ban napszemüveg van csúsztatva. Talán ő is egy New York újgazdag ficsúrjaiból, akinek a napjai másról sem szólnak, mint a bulikról és nőkről.

Fel sem kell néznem, hogy tudjam, piszkosul jóképű.

Tényleg nem kell, elég csak Linára pillantanom, akinek a szeme valósággal kigúvad, és az amúgy is széles mosolya a bűbájosból mostanra átváltott kacérba.

Helyben vagyunk.

Szívok egy kortynyit az italomból, és hagyom, hogy kialakuljon a szokásos párbeszéd, ami két szexuálisan nyitott ember között szokott ilyenkor. A poharam azonban már üres, így a szívószál szörcsögő hangja töri meg az egyre hosszabb csendet.

Miért nem dumálnak már?

Az ismeretlen még mindig mellettünk ácsorog, és válaszra vár, amit Lina tőle szokatlan módon még nem adott meg neki. Kérdőn nézek a barátnőmre, keresve a szótlansága okát, mire észreveszem, hogy erőteljesen szuggerál a nagy szemeivel, hogy bújjak ki végre a hajam takarásából, és nézzek fel. Mindezt cseppet sem leplezett bólogatással teszi az ismeretlen férfi irányába. Igazán kecses…

Mi van? - tátogom úgy, hogy csak a szám mozduljon, és az idegen ne láthassa az interakciónkat. Persze feleslegesen, mert Lina felém bök a mutatóujjával, majd határozottan a mellettem álló férfira mutat vele. Nagy nehezen kiegyenesedem, bár semmi kedvem hozzá.

Felé fordulok, és észreveszem, hogy a mellkasa szélesebb, mint gondoltam, a vállai alatt feszül az ing. Mr. Zengőhang izzó tekintete rám szegeződik, és én egy pillanatra elveszek ebben a fekete peremmel keretezett, egzotikus tengerben. Az arca férfiasan ívelt, mégis fiús pimaszság sugárzik a vonásaiból, amitől hirtelen összeszorul a gyomrom. A szeme színe a zöld és kék gyönyörű kombinációja, akár csak a bakancslistámon szereplő szigeteket körülölelő tengeré.

Nyugi Hannah, csak a világ leggyönyörűbb férfija jött ide az asztalhoz, nincs ebben semmi szokatlan! Várjunk csak! Hozzám beszélt?

Az idegen felhúzza sötét szemöldökét, és kérdő, kíváncsi szemekkel néz rám, miközben precízen vágott borostával keretezett szája az egyik oldalon felfelé kunkorodik.

Istenem, senkinek sem lenne szabad ilyen szépnek lennie!

– Mi a kérdés, amiben nem tud dűlőre jutni a gyönyörű barátnőd? – kérdezi ezúttal Linától, és közben elvesz egy széket a mellettünk lévő asztaltól, amire halk kuncogással reagálnak az ott ülő hölgyek. Háttámlájával az asztalunk felé fordítja a széket, és lovagló ülésben ül rá, majd hátrakacsint a nagylelkű társaságra. Szinte hallani lehet a sóhajtozásukat.

Körbenézek a termen, hátha meglátok pár virág mögé rejtett kandi kamerát. Tuti, hogy egy átverésekre specializálódott csatorna áldozatai vagyunk, erre nem lehet más magyarázat!

– Nos, azt kérdeztem az én drága Hannah barátnőmtől – az aljas, áruló Lina feltűnő nyomatékkal mondja ki a nevemet –, kit választana inkább, Nate Archibaldot, az elit szépfiút vagy Chuck Basst, minden nő titkos vágyát? – Ezt meg miért kellett az orrára kötni? Most már tuti, hogy főműsoridőbe kerülünk!

Hangosan megköszörülöm a torkom, hogy jelezzem az aggályaimat, de mintha ott sem lennék, Lina folyatja a bájcsevejt a dögös idegennel.

Ez bizony kínos, ám ideális pillanat arra, hogy jobban felmérjem „Strand Kent”, amíg ő a barátnőm mondókájával van elfoglalva. Tekintve, hogy nyár közepe van, a fülledt éjszakai élethez illik a laza öltözéke, persze a hanyag ráncok, és a felül kigombolva hagyott ing nem téveszt meg, messziről látszik, minden ruhadarab valamelyik puccos divatház terméke.

A nyakában fekete zsinóros nyaklánc lóg, melynek medálja eltűnik a vékony ing alatt. Legszívesebben érte nyúlnék, és kihúznám onnan, hogy lássam mi az, amit a szívéhez ilyen közel hord.

Butaság, butaság, butaság…

Mr. Nagymenő teljes átéléssel hallgatja Lina monológját hol az egyik, hol a másik választási lehetőség pozitívumairól. De néha felém pillant, amolyan tudom, hogy dögösnek tartasz mosollyal a szája sarkában, amit én szúrós, én ennek nem dőlök be kisapám nézéssel próbálok viszonozni. Nem hiszem, hogy túl sok sikerrel járok, mert az önelégült vigyor csak nem akar leolvadni a bosszantóan tökéletes arcáról.

Ha a laza stílusa nem lenne elegendő ahhoz, hogy bárki ledobja neki a bugyiját, elég csak a szabályosra igazított borostával körülvett arccsontjára, és a feje tetején, a „most szálltam ki az ágyból” módon kunkorodó, sötét tincseire nézni, hogy még egy apáca is megfontolja az esküje megszegését.

Ó, és említettem már, hogy tetoválások részletei kandikálnak ki az ingujjai alól? TUDOM! Roppant aggasztó!

A természet tökéletesre formálta ezt a férfit, és csakis az alapvető biológiai ösztönök, na meg a fajfenntartásért felelős hormonok játéka miatt reagál rá így testem.

Szedd össze magad, Hannah!

– Nos, a válasz nagyon egyszerű: azt mondanám, hogy válasszon inkább engem! – A hangjától ismét libabőr fut végig rajtam, és nem győzöm eléggé megszidni magam, amiért nem tudok uralkodni a testemen. – Én sokkal kellemesebb társaság lennék, és a reakciójából ítélve, ez neki sem lenne ellenére! – Rám kacsint, majd csibészes mosolyt küld felém, és olyan őrjítően néz azokkal a ragyogó szemeivel, hogy attól félek, képes lenne a tekintetével kikapcsolni a melltartómat.

Pimasz fajankó! Nem tudom, hogy rá haragszom jobban, amiért ilyen beképzelt, vagy magamra, amiért egyre felhevül- tebbnek érzem magam, de aztán a belső Emma Watsonom végre fejbe kólint. A feminista istennőm csalódott, ideje összeszednem magam!

– Megyek és hozok még egy italt! – Lina pofátlanul igno- rálja az itt ne merj hagyni pillantásomat, és úgy lő ki a bárpult irányába, mintha ingyen vodkafeleseket osztogatnának! Tuti, hogy később még kinyírom ezért!

– Köszi, de nem érdekel a dolog! – erőltetek mosolyt magamra miközben válaszolok.

– Szóval azt állítod, hogy semmi közöm az arcodra kiülő pírhoz? – Újabb fogkrémreklám mosolyt küld felém, a szemeiben pajkosság játszik. A homlokára van írva, hogy ez a hapsi maga a nagybetűs flört, ezért is kell egyértelműen fogalmaznom, és a remény apró szikráját is kioltanom!

– Semmi az égvilágon! – térek vissza hívatlan asztalpartneremhez, akit felettébb szórakoztat a helyzetem.

Más talán ezt elbűvölőnek találhatja, azonban nálam bizony nem működik a magabiztos szépfiú stílus! Persze az érdeklődése kecsegtető, de ő magában hordozza mindazt, amitől távol kell tartanom magam. Az ilyen férfiak nem illenek a tervembe, és én sem az övékbe.

– Az kár! – koppint egyet az asztalon két ujjával, miközben kis időre elgondolkodik valamin. Körbejártatja a szemeit a termen, majd egy sóhaj után újra felém fordul – Nézd, nem szoktam ilyet csinálni, de szerintem gyönyörű vagy, és örülnék, ha megismerhetnélek. Azért jöttem ide, mert abban reménykedtem, hogy pár italra magam mellé csábíthatlak a pulthoz. Semmi elvárás, csak beszélgessünk!

Kíváncsi vagyok, hányszor vethette már be ezt a szöveget? Valószínűleg tucatszám, vagy akár többszázszor is!

– Jobb, ha nem raboljuk egymás idejét! – Az udvariatlan, rövid válaszomra, melyet úgy hadarok el, mint egy robot, meglepetten felhúzza az egyik szemöldökét, és valami megcsillan a szemében. Mintha mókásnak találna.

– Áú! Ez fájt – kezeit színpadiasan a szívéhez kapja. – Egy esélyt sem adsz? – mondja játszadozva, miközben pimasz mosolya töretlen. Annyira jól áll neki, hogy egy pillanatra el kell fordítanom a tekintetem róla, nehogy észrevegye az éledező kíváncsiságot a szememben.

Ez a pasi vagy nem akarja érteni a visszautasítást, vagy csak egyszerűen nincs hozzászokva. Mindenesetre elég bosszantó!

– Ideje lenne indulnom. – Felállok, hogy szedelőzködni kezdjek, de hirtelen egy meleg tenyeret érzek a csuklómon. Elektromosság cikázik végig rajtam, amiről azt hittem, csak a könyvekben létezhet. Egy pillanatra csak ő meg én vagyunk, a nyüzsgő terem egyszerre kiürül, ahogy újra összeolvad a tekintetünk. Az elhatározásom, hogy nem foglalkozom vele, vékony peremen táncol, és csak pár lépés választja el attól, hogy a mélybe zuhanjon.

– Oké, oké! Ne haragudj, túl sok voltam! Nézd, én csak egy szánalmas, infós srác vagyok, aki élvezi a péntek estét a haverokkal, viszont amióta megláttalak, nem tudom levenni rólad a szemem! Gondoltam, ez megér egy próbát, hátha te is hasonlóan érzel, de elfogadom a döntésed! Legalább azt áruld el, hogy kit választottál, és utána nem zavarlak tovább, becsszó! – A magabiztos tekintetet most aranyos kíváncsiság váltja fel.

Istenem, de jól csinálja ez a pasi!

Őszinte mosollyal ajándékoz meg, melybe beleremeg a gyomrom, és visszahuppanok a székemre.

– Természetesen Natet választanám! – mondom kurtán.

Lina ezt a pillanatot választja, hogy visszaérkezzen, így mindketten felhördülnek a válaszomon. A barátnőmet még megértem, de neki ugyan mi baja lehet vele?

– Ugyan már, nincs olyan nő, aki ne Charles Bartholomeow Basst választaná mindig és mindenkor! Ráadásul rád van írva, hogy halálra unnád magad Nate mellett! -válaszolja meg a gondolatban feltett kérdésemet, és „egyáltalán nincs rám hatással”, hogy úgy tűnik, nagyon is jól tudja, ki a két szóban forgó férfi. Azonban teljesen tévúton jár!

– Na, ugye! Én is pontosan ugyanezt mondom neki! – vágja rá rögtön Lina, kihasználva, hogy eggyel nőtt a szövetségesei száma.

– Bár szerintem inkább Vanessát kellett volna választania Blair helyett! – Mr. Kócoshaj ezt úgy mondja, mintha nem a sorozattörténelem egyik leghíresebb szerelmes párját sértené meg.

– Most ugye csak viccelsz? – kérdezem felháborodva.

Telt ajkai kíváncsi félmosolyra húzódnak. Szemtelenül csábítóak…

– Nem, szerintem Blair túl merev Chuckhoz, Vanessával sokkal jobb páros lettek volna!

Jobb lenne annyiban hagynom a dolgot, de egyszerűen képtelen vagyok szó nélkül tűrni ezt a főben járó bűnt!

– Jézusom, dehogy! Nincs összeillőbb pár Blairnél és Chuck- nál! Ez olyan, mintha azt mondanád, hogy Elizabeth nem illett Mr. Darcyhoz, vagy Bridget Markhoz, vagy Rachel Rosshoz! – A fülem mögé söpröm a hajam, hogy ezzel jobban nyomaté- kosítsam a mondandóm komolyságát.

– Köztük sem igazán érzem a kémiát! – Az eszement kijelentése mellé olyan közömbösen húzza fel a vállait, hogy a felháborodásom alapszintről átkapcsol a totális megbotránkozásba!

– Hogy nem érzed a kémiát? Ezekről a párokról csak úgy süt a kémia! Hiszen képesek emberek ezreinek, ha nem millióinak a lélegzetét visszafojtani a történeteikkel! – Már olyan hangosan beszélek, hogy a mellettünk lévő asztalnál ülők mind felénk fordulnak, de vitapartneremet ez láthatóan nem zavarja, miközben én a legszívesebben visszaseperném a hajamat az arcomba.

– Nem értem, mi olyan jó bennük? Magyarázd el! – Kiveszi a kis rózsaszín esernyőt a poharamból, és a szárát az ajkai közé emeli. Lenyalja róla a ráragadt epres-tejszínes italt, és egy elismerő, bugyiszaggató hang után az esernyőt a füle mögé teszi.

Egy röpke másodpercre elkalandozom a pálmafákkal borított, rózsaszín mintában. Az eszem tudja, hogy ő nem az én típusom, de a testem és a szívem egészen mást gondol.

– Minden! Ők egyszerűen tökéletesek! Érdekesek, egyediek, de a lelkük mélyén mégis hasonlóak. Erősek külön-külön is, de együtt szebbé teszik a világot! Vannak hibáik, de azok ellenére is szeretik a másikat, sőt támogatják egymást tűzön-vízen át. Szenvedélyesek, tele vannak félelmekkel, és mégis annyira mély a szerelmük, hogy nincs, ami közéjük állhatna! Egysz.e…

Pimasz mosolyra húzódik a szája a szavaim hallatán.

– Mi olyan vicces? – kérdem frusztráltan.

– Méghogy nem unatkoznál Nate mellett! Kész védőbeszéddel álltál elő a szenvedélyes szerelem mellett! – A kacagásától borsódzik a hátam. „Egyáltalán nem olyan, mintha valaki puha tollpihékkel simogatna!”

Miért hiszi mindenki azt, hogy szenvedélyre vágyom?

– Attól, hogy elismerem, ezeknél a pároknál működik a szenvedély és szerelem párosítása, még nem azt jelenti, hogy én is erre vágyom!

Az életem tökéletes, mindenféle izgalom nélkül is, köszönöm szépen!

– Akkor mire vágysz, Hannah? – A hangja komoly, és én akaratlanul is a szájára pillantok egy másodpercre, de már ez is túl hosszú idő volt, mert mindentudó csillanás bukkan fel a szemében.

Őrjítő ez a pasi!

– Semmi olyanra, amit te képes lennél megadni nekem! – A kegyetlen hazugság csak úgy legördül a nyelvemről, és remélem, kellően hihetőnek hangzik.

Pár percig, vagy talán egy óráig álljuk egymás tekintetét, majd megtöri a szemkontaktust, amint kiveszi a kis esernyőt a füle mögül, és közelebb hajolva áttűzi az enyém mögé. A keze elidőzik a hajam mellett, mintha vissza kellene fognia magát, nehogy megsimogassa. Elakad a lélegzetem. Alig kellett megmozdítania az ujjait, hogy zárlatot okozzon a testemben.

– Kár, reméltem, hogy másképp gondolod, de a nem az nem, és én ezt tiszteletben tartom.

Lassan szívom be újra a levegőt, ami most még inkább tele van a fűszeres illatával. Egy röpke pillanatra belegondolok, milyen lenne igent mondani az ajánlatára. Egyszer, csak egyszer az életben lazítani a szabályaimon, kilépni az ütemtervből, és váratlanul, meggondolatlanul cselekedni, nem izgulni a következményeken. De okosabb vagyok annál, minthogy mindezt egy ilyen kaliberű fickóval próbáljam meg. Mert van valami veszélyesen elragadó a pimasz stílusa mögött, amitől pillangók repdesnének a hasamban, és érzések vetnének magot a szívemben, ha hagynám.

Egy szőke pincérnő áll meg az asztalunknál, kezében egy borostyánszínű itallal teli pohárral. Kihívó mosoly kíséretében helyezi le a poharat a kéretlen vendégünk elé, miközben szinte az arcába nyomja a melleit. Úgy feszülnek a pólója kivágása alatt, mintha a Bridgerton egy részéből szalasztották volna azokat. Szinte kiáltoznak a figyelemért, de a türkizkék szempár becsületére legyen mondva, nem adja meg nekik ezt az örömöt. Nem, mert az a szédítő tekintet továbbra is az enyémbe kapcsolódik.

– Itt a szokásos italod, kedves! Szólj, ha bármit tehetek még érted ma este! – A csaj bájolgó hangjától a falra tudnék mászni, pedig semmi okom rá, hogy idegesítsen!

– Köszi, Helen! Úgy lesz! – Persze, hogy név szerint ismeri a pincérnőt!

Ezzel be is igazolódott minden feltételezésem róla, és megadta a végszót ehhez a kis, hullámvasúthoz hasonlító, eszmecseréhez. Tényleg ideje indulnom!

Ahogy felállok, és átvetem a táskám pántját a vállamon, a magabiztos tekintetében most először látok elgyengülést. Sőt, egyenesen csalódottnak tűnik, de nem sajnálom ezért sokáig, pár percen belül egy tucat nő lesz a helyemen.

Megölelem Linát, és egy kurta biccentéssel elköszönök az ismeretlentől is, aki beletörődő félmosollyal viszonozza a mozdulatot.

– Egyébként Dylan vagyok! – kiált utánam, ahogy egyre távolodom tőle.

– Nem kérdeztem! – válaszolom, mire hangosan kacagni kezd.

Az önbizalmam most örömtáncot lejt, amiért felkeltettem az érdeklődését egy ilyen fickónak, de „egyáltalán nem zubog a vér az ereimben” a hátamat perzselő tekintete miatt, ahogy kisétálok a bárból.

Butaság lenne azt gondolni, hogy épp elszalasztottam valami különlegeset, és biztos, hogy nem fogok álmatlanul forgolódni ma éjszaka, miközben a türkizkék szempárra gondolok a rózsaszín napernyők alatt…