Ernyey Béla

FIÓKMUSTRA

A szerző fiatalkori karikatúráival

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ helyett

CSAK KÉTSZER ÉLSZ

A ZONGORA ÉS ÉN

BUTA VAGYOK, NEM TANULOK

GIMNÁZIUM

AMIKOR A POSTÁS MÁR EGYSZER SEM CSENGET

ANGYAL ELVTÁRS

BÚVÓHELYEM AZ ÉGBEN

MENNYI AZ ANNYI

ÁLOMSZEREP

AZ ÉV CSILLAGA

DEZSŐ, A DENDI

NEKTEK AZ OTT SEMMI!

A BEJZLI-TITOK

A MAGYAR ÉS AZ OSZTRÁK

AZ ARANYSZÍVŰ BÉCSI FODRÁSZ

SZEREPCSERE

A CSÁBÍTÁS MŰVÉSZETE

EGY VÁROS, HÁROM TÖRTÉNET

ARANYKETREC

DAVID BOWIE ÉS A LÜTZOWER LAMPE

HAJÓS UTCA

COLOMBO

ERÓZIÓ

PRÜDÉRIA

A FEHÉR IS SZÍN

HOMO LUDENS

MISEBOR

KULINÁRIA (1) – KEDVCSINÁLÓ

KULINÁRIA (2) –  PORTUGÁLIA

KULINÁRIA (3) – SPANYOLORSZÁG

KULINÁRIA (4) – SEMANA SANTA, A NAGYHÉT

KULINÁRIA (5) – FRANCIAORSZÁG

KULINÁRIA (6) – GÖRÖGORSZÁG

KULINÁRIA (7) – TÖRÖKORSZÁG

KULINÁRIA (8) – ELLENÁLLÁS SZINOPSZIS

LÉLEKTURKÁLÓ

MESTERSÉGES INTELLIGENCIA

GARDRÓBMUSTRA

ARS POLITICA

MAJDNEM SZEX…

MÁRCIUS IDUSÁRA

OLASZ MILLIOMOS

RÓZSASZÍN TANDEM

SELYEM VAGY MŰSELYEM?

STÍLUSTITKOK

SIKERES ÁLMOK

POLITIKUS KISKÁTÉ

UGYANAZT, CSAK NÉMETÜL…

TRIANON

CSODAKÜTYÜ

CSODA A VILLAMOSON

JUBILEUM

PANDÉMIA-HÍRHARSONA

JÚNIUS 10.

CSEND

KOR VAGY KÓR?

KÉZ KEZET MOS…

VAJHIÁNY

VESZÉLYES LIEZON

VEZÉRCSEL

Impresszum

ELŐSZÓ helyett

Nem akartam több könyvet írni.

Jobban mondva nem akartam tíznél több könyvet írni.

És mit tesz isten, most épp a tizenegyediket lapozgatja a nyájas olvasó…

De mi történt, hogy a fenébe alakult ez így?

Talán úgy, hogy amatőr számmisztikusként mindig azt gondoltam, hogy a könyvkiadással kapcsolatos, szigorú ezres rendszerem logikáját csak valami hatalmas másik számjegyhalmaz, mondjuk kilencmilliárdkétszázhuszonhatmilliószáz-harmincezerötszáztizennyolc eladott példány tudja majd felülírni bennem, ami persze lehetetlen az irodalomban.

Továbbá arról is meg voltam győződve, hogy egy botcsinálta írónak, mint én, elég kell legyen tíz téma, tíz harc az olvasó kegyeiért, tíz nehéz menet a kiadókkal – és néha olyan szerkesztőkkel is, akiknek nemcsak a kora, az ízlése, a családi háttere, de talán még a szabadságfelfogása is teljesen más, mint az enyém.

Így aztán rengeteg ki nem hordott gondolat, füstbe ment terv, elhallgatott titok, botrányosnak szánt leleplezés, elfekvő recept, fricska és rajz – szóval minden, amit korábban feljegyeztem, de valamiért nem találtam helyet nekik a történeteimben, az rendre az asztalfiókomban kötött ki.

Egy ilyen cetlikupacnak viszont nagy energiája van, és ezt előbb-utóbb érvényre akarja juttatni. Egy idő után én is azt vettem észre, hogy a fiókomban megbújt témák egyre hangosabban kezdenek dörömbölni a tudatomban. Eleinte nem nagyon értettem ezt a mocorgást, hiszen ezeket a fel nem használt papírszeletkéket – melyeket profi történetmesélők a saját termékenységük habkönnyű resztlijének szoktak nevezni – én korábban soha nem vettem komolyan, és nem is nagyon törődtem velük.

Akik ismernek, tudják rólam, hogy engem sohasem a hangos botrányok vonzottak, és sok megélhetési celebbel ellentétben nem az állandó médiajelenlét, hanem a közlendőm mögöttes tartalma, a teljesítmény és az ezzel elért siker motivált. Talán ezért is tartott nálam valamivel tovább ez a folyamatos szőnyegalásöprés, mint másoknál.

Igen, egészen mostanáig húzódott el, amikor is egy ügyetlen mozdulatom nyomán ódon íróasztalom rozoga fiókja egyszer csak a földre zuhant, és a padlót szinte elborították az évtizedek óta felhalmozott limlomok: egy szakadt borítékból például gimnazista éveim karikatúrái kerültek elő, egy megfakult bőr pipatartóból pedig gyermekkorom dunai uszadékfából farigcsált szobrocskája esett ki. Nagyanyám levelei, amelyeket nekem írt Bécsbe, egy Mackókámnak feliratú rózsaszínű selyem irattartóból csúsztak a szőnyegre, de előbukkant rengeteg olyan furcsa krikszkraksz, leleplező iromány és botrányszagú véleménytorzó is, amelyek létezéséről már fogalmam sem volt.

Soha nem hittem a véletlen erejében. Miután mindig tudatosan éltem és terveztem az életemet, ezt a kiborulós pillanatot is jelzésként éltem meg, és rögtön felfogtam, hogy badarság lenne nem észrevenni a benne rejtőzködő üzenetet.

A fiókmalőrrel és az azt követő felismeréssel végképp el is dőlt ennek a nem tervezett kötetnek a sorsa. Megadtam magam, és még ott a földön, egy ültő helyemben átfutottam széthullott céduláim tartalmát. Emlékszem, órákig matattam a rengeteg kacat között, és miután az összes régi feljegyzésemet elolvastam, olyanfajta öröm fogott el, amilyent csak ritkán érez az ember. Mert felfogtam, hogy ez a váratlan fecniforradalom valódi kincseket tár fel a múltamból.

Ami kicsit meglepett, az az volt, hogy a sok rozsdás gemkapocs, ósdi telefonkábel és kicsorbult svájcibicska mellett néhány elfelejtett, izgalmas műsortervem is előkerült. A gyűrött lapok között pedig olyan, újságokból kiollózott sajtóármánykodásokra leltem rá, amelyek bár mindig bosszantottak, de korábban sohasem gondoltam arra, hogy egyszer nyilvánosságra hozzam őket. Ezek a pitiáner beszólások akkor kezdődtek, amikor itthon már megint szabad volt írni, sőt beszélni is rólam, és a ’89 utáni, hirtelen jött vadkapitalista ügyeskedés során többen fontosnak tartották, hogy szürke hírkalitkájukba egyszer-egyszer egy olyanforma tarka madár is berepüljön, mint én.

Mielőtt elkezdek egy új könyvet, mindig csinálok magamnak egy rövid vázlatot, amelyben összefoglalom a történet tervezett alakulását, a szereplők karakterfejlődését és a fejezetek logikáját. Ebben a mostani – rendhagyó – esetben rögtön tudtam, hogy egyrészt komoly csapdába eshetek azáltal, hogy a mondanivalómnak semmilyen más összetartó ereje, gerince vagy felfűzhető cselekményszála nincs, mint a cetlijeimről előbukkanó emlékfoszlányok logikátlan, véletlenszerű sorrendje. Másrészt viszont éreztem azt is, hogy összehasonlíthatatlanul könnyebb helyzetbe kerülök azáltal, hogy a már említett kisstílű médiapurparlék mellé nemcsak az eddig elhallgatott asztalfióktitkaimat, hanem rengeteg olyan, mindmáig a számítógépembe ragadt és soha közzé nem tett történetet, zsigeri reakciót, pár szavas intelmet és vidám szösszenetet is be tudok csempészni az anyagba, amelyek önmagukban sosem lennének képesek megállni a saját lábukon.

Miután aludtam egyet az egészre, reggelre összeállt a fejemben a koncepció. És rájöttem, hogy a pro és kontra kérdésében nyerésre állok. Világossá vált ugyanis, hogy egy ilyen könyvet életében csak egyszer tud összerakni az ember – legalábbis az az egyén, akinek csak egy íróasztala van…

Ha viszont ez egy tényleg soha vissza nem térő lehetőség, akkor mindent bele, barátom! – lovalltam bele magam a feladatba. – Ha egyszer az életben végre sikerül kilépned önmagad szigorú logikájából, és ki tudod kapcsolni túlzott önkontrollodat, akkor egy olyanféle vakmerő önismereti kalandba vághatsz most bele, amit korábban, de még egy pár órával ezelőtt is komplett agymenésnek tartottál volna. De vigyázz, mert az ilyen bevállalós próbatételekben nemcsak a mesebeli király válhat könnyen meztelenné, hanem te is…

* * *

Most, hogy elkészültem a könyvvel, előszó helyett elmondhatom, hogy hihetetlenül izgalmas volt becserkészni ezt a járatlan ösvényt, és hogy jót tett nekem ez az önismereti kaland, amelynek a zabolátlanságát élveztem leginkább.

Ezt az izgalmat szeretném most továbbadni azzal a nem titkolt szándékkal, hogy megpróbálom minél vonzóbbá és sikeresebbé tenni az olvasó számára ennek a laza csokorba kötött történethalmaznak a befogadását és élvezését.

Na, most akkor, hogy is állunk a fent

említett pro vagy kontra kérdéssel?

Csapda marad, vagy sikerré válhat

egy ilyen rendhagyó próbálkozás?

Őszintén megmondom, hogy fogalmam sincs. Nincs is mihez mérjem egyiket sem, hiszen ennyire lemeztelenített és nem tudatos irodalmi gyónásom még sosem volt. Ezért a fő célom ezzel az egyedi irománnyal leginkább az, hogy megértessem és elfogadtassam a világgal: egyszer a fecnijeinknek – és velük együtt a legtitkosabb gondolatainknak is – joguk van lelkünk fiókjainak több évtizedes rabságából a fény felé törni…

CSAK KÉTSZER ÉLSZ

– Miért nem írsz többet magadról? Rengeteg mindent árulhatnál el még az életedről, hiszen biztosak vagyunk benne, hogy sok olyan titkod van, ami nem került bele az önéletrajzodba. Ráadásul az a könyv 1987-ben jelent meg, ez pedig azt jelenti, hogy folyamatos, mégis szaggatott hazai jelenléted miatt egy teljes generációnak van hiányos képe rólad. A mai átlagmagyar keveset tud arról, hogy az azóta eltelt időben merre jártál és mi történt veled. Csupán annyit lehet tudni, hogy továbbra is dolgozol mint színész, és a magánéletedben is voltak komoly változások. Tehát rajta, rukkolj ki végre egy csomó olyan személyes dologgal, amire sem tőled, sem pedig a sajtóból nem kapunk elég magyarázatot – hallom tegeződő vagy magázódó kánonban a közönség biztatását.

Sok, a nyilvánosság előtt élő embert talán idegesítene a drukkerek ilyen irányú, aktív noszogatása, engem viszont örömmel és büszkeséggel tölt el az az őszinte kíváncsiság, amellyel a közönség sok évtizedes szakmai távollétem után még most is – szinte nap mint nap – piacon, utcán, vagy a közösségi médiában megtalál.

Közönségkedvenc. Így hívták gyerekkoromban azokat a mozifilmekben és újságokban látható hősöket, akiknek rangos klubjához a kezdetek óta szerettem volna tartozni.

Ez egy kicsit ellentmondásos – hallom máris a szkeptikusok véleményét, akik korábban több riportban is azt olvashatták rólam, mennyire introvertált, befelé forduló természetem van.

Igen, ez tényleg ambivalens – miközben teljesen igaz is.

De az a tény, hogy én a kényszeresen kitárulkozókkal ellentétben igyekszem mindig megőrizni a titkaimat, és leginkább csak akkor lépek ki a fényre, ha valódi mondanivalóm van – nos, ez nem a szkeptikusok, még csak nem is az ismert színész, hanem a bennem élő, kicsit zárkózottabb magánember gondja. Viszont a siker – mint elérhető kiemelkedés a tömegből –, ahogy már jeleztem, mindig is vonzott. Először a hajóépítő mérnök remélt sikere, később a karikatúrarajzoló vagy a versmondó fiúé, nem sokkal később pedig a cseperedő színészpalántáé.

És az a furcsa az egészben, hogy ha anno bárki megkérdezi tőlem, hogy mi lehetne ennek a majdani siker-állapotnak a legfontosabb hozadéka, én biztosan nem a pénzt, hanem az ismertséget jelöltem volna meg. Egy mosolyt az utcán, egy elismerő bólintást a villamoson, egy pályatárs vállveregetését kiemelkedő teljesítményeim után – tehát sokkal inkább a siker személyes hozamát, mint az anyagiakat – pedig akkoriban minden fillér számított, hiszen kamaszként igencsak ínséges időket kellett megélnem.

Egy mai tizenéves talán el sem tudja képzelni, hogy milyen érzés volt az ötvenes években olyan szegénynek lenni, hogy valaki még a legalapvetőbb dolgokról se merhessen álmodozni. Ezért is tartom ma összes gyermekkori vágyamat annyira értékesnek: egy új album, amiben jobban elfér a vadmadaras bélyeggyűjteményem, egy nagyobb, fényesebb doboz a preparált lepkéimnek, egy márkás ceruza a rajzoláshoz vagy egy jobb horogkészlet a pecázáshoz – nos, ezek voltak a non plus ultra vágyaim abban a korszakban Leányfalun.

Aztán lassan beindult az életem, és aki olvasta első könyvemet – az önéletrajzomat –, az már tudja, hogy a hepehupás kezdet után milyen orbitális sebességgel gyorsult be velem a karriervonat.

Mielőtt ez a kötet, amit Önök most a kezükben tartanak, megszületett volna, fogalmam sem volt, hogyan tudnám folytatni az 1987-ben befejezett történetmesélést. De a sors – jobban mondva egy népszerű film – ennek a döntésnek a meghozatalában is segített.

Bár mindig hatalmas Sean Connery-rajongó voltam, kedvencem egyik híres filmjét csak jókora fáziskéséssel, bécsi létem egypár órányi szabadidejében tudtam megnézni.

Csak kétszer élsz – ez volt a címe ennek a Bond-mozinak.

Kétszer? Én is? Ez biztos? – tettem fel magamnak a film végén az agyament kérdéssort, amit ha akkor és ott hangosan kimondok, valószínűleg azonnal bezáratnak a legközelebbi bécsi diliházba…

Szerencsére nem mondtam ki semmit, de olyan erősen gondoltam a lehetőségre, hogy a válasz rögtön meg is érkezett fentről: – Igen, te is kétszer élsz! Az első részt lassan már magad mögött hagytad, és egy erős váltás után most épp a második felvonás építésével vagy elfoglalva.

A film, a szokásos James Bond-hatásvadászaton túl nekem azt is üzente, hogy vannak egyének, akiken nem fog semmiféle átok, ráadásul nem úgy vannak kitéve a veszélynek, mint más földi halandó. Igen, ez a történet akár rólam, az engem ért változásokról is szólhatna, gondoltam, és már nem volt kérdéses, hogy megírom-e a másik életemet is – jobban mondva az első kiegészítését és folytatását.

Az egyetlen gond csak az volt, hogy ezt mikor tegyem meg, és mi kerüljön bele a szűkebb válogatásba – hiszen abban a felfokozott élethelyzetben még folyamatosan cikáztam a világban, és szinte minden pillanat hozott valami izgalmas, feljegyezni való fordulatot.

Mindig is későn érő típus voltam. Így a válaszra – vagyis az ominózus asztalfiók-kiborulásra pontosan harminchat évet kellett várni. És hogy végül is mi került bele ebbe a vélemény-, íz- és gondolattárba, aminek a Fiókmustra címet adtam? Nos, az nemsokára kiderül.

De hangsúlyozom, hogy nem minden, és nem mindenáron!

Mert csakis azokat a válogatott bonbonokat, csipkelődéseket és történéseket tuszakoltam be ebbe a rendhagyó, tizenegyedik kötetbe, amelyek megtalálása és újraolvasása nekem is örömöt okozott.

És amihez – mint „másik vagy második életemhez” – a szó valódi és átvitt értelmében is jó szórakozást és nagy étvágyat kívánok.

A ZONGORA ÉS ÉN

Nem tudok zongorázni.

Ez nem valami nagy hír, gondolom, ezzel a fogyatékkal legalább hétmilliárd ember él rajtam kívül ezen a földön.

De hogy lehet az, hogy egy úriember korábban nem tanult meg játszani ezen az elegáns hangszeren? Hát úgy, hogy ez a bizonyos úriember úrigyermek korában olyan körülmények között élt, amelyek nem tették lehetővé a zongora mint zeneszerszám használatát.

Hogy miért nem? Erre nem könnyű a válasz, de megpróbálom elmondani: gondolom, olvasóim között akadnak még, akik hallottak a bolsevizmusról, amely a második világháború végén Magyarország számára is elhozta a Szovjetunióban korábban már remekül bevált munkás-paraszt hatalmat és a vele járó egyenlősdit.

Ezzel egy időben az új hatalom képviselői tűzzel-vassal irtani kezdtek minden olyan megnyilvánulást, amely a dolgozó nép figyelmét elterelhette volna az egymást követő ötéves tervek sikerre viteléről. Hazánk, amely akkori szóhasználattal élve nem rés, hanem erős bástya volt a béke frontján, érthetően nem tűrhette tovább, hogy a levitézlett burzsoázia tagjai holmi retrográd klimpírozással töltsék a napjaikat ahelyett, hogy gyors vidékre telepítésük után tettlegesen is kivennék részüket a szocializmus nevű valóságsó építéséből.

A kor játékszabályainak megfelelően gyerekként így kellett nagyanyámmal együtt nekem is elhagynom a fővárost. Többéves „kényszerpihenőnk” során egy komfortosnak még jóindulattal sem nevezhető, szimpla ablakos mosókonyhában húztuk meg magunkat Leányfalun, közvetlenül a Duna partján. Esténként, miután befűtöttünk kis vaskályhánkba, és elfogyasztottuk szokásos vacsoránkat, egy sült almát, nagyanyám fontosnak tartotta, hogy engem, az úrifiút megtanítson zongorázni.

Ezen tevékenységgel kapcsolatban csak egyetlen komolyabb gondunk akadt: a fővárosból történt gyors távozásunkkor nagyanyám hat szál kolbászra, két tábla szalonnára és egy parasztsonkára cserélte a család zongoráját.

Így nem maradt más megoldás, mint hogy a Hangya nevű élelmiszerboltból, ahol eladóként dolgozott, nagyobb mennyiségű csomagolópapírt tulajdonítson el, aminek egy részét rajzszöggel rögzítette egy használaton kívüli gyúródeszkán – felfestve rá egy zongora fehér és fekete billentyűit.

Gyertyát gyújtottunk, és nekem minden este legalább egyszer el kellett játszanom a gyűrött papírklaviatúrán Ludwig van Beethoven egyik legismertebb zongoraművét, a 25. (a-moll) bagatellt, közkeletű nevén a Für Elise-t. Amikor jó napja volt, nagyanyám hagyott néha boci-boci-tarkát és Schubertet is klimpírozni, de a túlzott lazítást nem tűrte: vasszigorral tiltotta be az iskolában tanult mozgalmi dalok előadását. „Csak semmi felvörösökproletárok” – ez volt a szavajárása, amely tiltást később, felnőttként én is lelkesen támogattam.

Az aktuális politikából visszatérve korai zenei tanulmányaimhoz: nagyanyám különös tanítási módszerének egyetlen hatalmas előnye volt a valódi hangszerrel rendelkező ifjú tehetségekkel szemben:

Engem még az égvilágon senki

nem hallott hamisan zongorázni…

BUTA VAGYOK,
NEM TANULOK

A tizenkilencedik század legvégén, 1899. február 9-én született imádott nagyanyám, akit mindig és mindenhol – így a könyveimben is – példaképként idézek, és gyakran megemlítek. Nemcsak azért, mert minden – de tényleg minden –, amivé lettem, és ami ma is jellemző rám, az az ő vigyázó, szeretetteljes gondoskodásának és hihetetlen gyakorlati tudásának volt köszönhető. Ő volt az, aki már gyerekként is megpróbált megóvni engem a csalódásoktól, kamasz fiúként pedig felkészíteni azokra a nehézségekre és harcokra, amelyek később szép számban leskelődtek rám.

Neki köszönhetem gyakorlatias gondolkozásomat, a szépség szeretetét, a főzéssel és az ínyencséggel kapcsolatos minden tudásomat, és azt is, hogy belém plántálta az együttérzést azokkal az elesettekkel szemben, akiknek a sors nem mindig nyújt segítő kezet. Volt egy mondata, amit sokáig nem tudtam hová tenni, és amit csak jóval később értettem meg: „Soha nem szabad elcsüggedni, vagy beletörődni abba, hogy a világ folyamatosan mást gondol jónak és nemesnek, mint – ahogy ő mondta gyakran – mi, Isten kiválasztottjai.”

Nagyanyám az erdélyi havasokban, Gyergyószentmiklóson jött a világra a mélyen vallásos egervári Deér család legidősebb leánygyermekeként. Nagynénje és keresztanyja, Ladiszla nővér – aki a város zárdájának és leányiskolájának rendfőnöke volt – már a kislány születésekor közölte a szülőkkel, hogy keresztlányát apácának szánja – aminek senki nem örült a családban, de a vaskalapos zárdafőnöknőnek senki nem mert ellentmondani.

Az általa vezetett szigorú tanoda legkomolyabb büntetésének azt tartották a városban, ha a pedellus egy nevelő jelentése nyomán valamelyik kisasszony nyakába akasztotta az intézmény szégyentábláját, amit aznap iskolazárásig viselnie kellett, és amin csupa nagybetűvel a következő szöveg állt:

„BUTA VAGYOK, NEM TANULOK!”

A lánykák valósággal rettegtek attól a szégyenteljes gondolattól, hogy egyszer talán az ő nyakukban is éktelenkedhet az utálatos tábla – ezért, bár tele voltak görccsel és félelemmel, megpróbáltak mindent megtenni, hogy ezt a megaláztatást elkerüljék.

Nem úgy az én – a nagynénje után szintén Ladiszlának nevezett – cseperedő nagyanyám, aki két-három év alatt az iskola ördögévé vált: folyamatosan hangoskodott a szilencium alatt, ellentmondott a tanárainak, és megpróbálta fellázítani a többi gyereket is, akik érthető okokból úgy lapítottak, mint rozmaringos medvetalp a forró kemencében.

A gyermek legszörnyűbb tettét maga a zárdafőnöknő mesélte el a családnak egy vasárnapi ebéd után:

– Képzeljétek el – sápítozott a főapáca –, az osztályfőnöknője szerint Ladika pénteken bejött az iskolába, és már korán reggel a nyakába akasztotta a BUTA VAGYOK, NEM TANULOK! táblát, amit le sem vett egészen addig, ameddig vége nem lett az oktatásnak. Mindannyiunk megrökönyödésére még az ebédnél is rajta volt! Mondjátok, hogy faragunk majd így ebből a kislányból apácát?

Nem akarom hosszú lére ereszteni a történetet, amelynek rövid és meglepő a tanulsága: Ladika sosem lett apáca, mert egy idő után minden rendfőnöki pártfogás ellenére eltanácsolták a zárdából – aminek mindenki örült: az osztályfőnöknő titokban, a szülők megkönnyebbülten, nagyanyám viszont kitörő lelkesedéssel, miután gyorsan rájött arra, hogy egy kis huncutsággal még egy kislány is le tudja győzni a vakbuzgó maradiságot.

Később sokat mosolyogtam ifjúkori lázadásán, főleg amikor elolvastam okos intelmét, amit útravalóul hagyott rám monogramos levélpapírjára írva: „Élj mindig úgy, mintha éjjel-nappal a nyakadban lógna a »Buta vagyok«-tábla, és közben érezd folyamatosan, mekkora dolog az, hogy a világ elfogad téged olyannak, amilyennek születtél.”