Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Forró Pál

ÁBRÁNDKERGETŐK

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-384-2 EPUB
ISBN 978-963-559-385-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1923

a borító Italico Brass (1870– 1943)
Sul terrazzo del Lido
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Virágfürednek még sohasem volt izgalmasabb fürdőévadja a tavalyinál. Már sportesemények tekintetében is kiváló volt, mert Török Dani a 100 méteres mellúszásban leverte a győzhetetlennek tartott Kiss Jancsit, aki addig minden ifjúsági versenyen győzött. Azonkívül a VICs, vagyis a Virágfüredi Ifjak Csapata 3:0 arányban diadalmaskodott a KEC-en, azaz a Kemény Ellenfelek Clubján. Hajagos Bandi, aki a KEC-nek volt a tagja, a VICs győzelmét különböző cseleknek tulajdonította és felindulásában egyéni ökölharcban hatalmasan elpüfölte Nagy Ferit, a győztes csapat kapusát. Az ökölharc ugye zsűri elé került, amelyik Hajagos Bandit a mérkőzésekből való kizárásra ítélte. A KEC tagjai, akik legjobb csatárukat vesztették Bandiban, nem nyugodtak meg a zsűri ítéletében és így indult meg az az izgalmas harc, amelynek részletei kétségbe ejtették a szülőket és állandó rémületben tartották a fürdőigazgatóságot. A VICs és a KEC tagjai ez időtől kezdve ugyanis nem a sportpályán vívták meg mérkőzésüket, hanem mindenütt, ahol csak összetalálkoztak. Így például viharos mérkőzés helye volt a nagyszálloda hallja, ahol Kövér Pali 5:3 arányban pofozta meg Dénes Tónit. A mérkőzés színhelyén két földre vert majolikaváza tanúskodott a viadal hevességéről és a szálloda igazgatósága 6000 koronás számlát mutatott be a jeles bajvívók szüleinek. Ebből újabb pofonok keletkeztek, amelyet ezúttal már a szülők osztogattak bőségesen, még pedig olyformán, hogy ez a harc végül is a két ifjúra 70:70 arányban eldöntetlenül végződött. De a legsúlyosabb ütközet mégis a gyógykút mellett zajlott le Patak Gyuszi és Molnár Jenő között. A harc először egészen szabályszerűen folyt, a nemzetközi birkózási szabályok pontos és lovagias betartásával, de a mérkőzés nyolcadik percében Molnár Jenő elgáncsolta Gyuszit, aki egyensúlyát veszítve, belezuhant a gyógykútba. Erről a gyógykútról azt hirdette a fürdőhelyet ismertető könyvecske, hogy egészen baktériummentes, az ország legtisztább vize, amelybe soha semmiféle szenny nem került. Képzelhető tehát a fürdőorvosnak és az igazgatóságnak a felháborodása, amikor csodakútjukból egy piszkos, sáros, összemaszatolt gyereket kellett kihalászniuk. A kutat egy hétre elzárták, tisztogatták és a kis 10 éves Piros Péter váltig törte a fejét azon, hogyan „mosdatnak meg” egy kutat? A kút-ügynek különben komoly következménye lett, mert több haragos gyomorbajos beteg elutazott a fürdőhelyről; elutazásuk előtt olyasfélét mormogva, hogy minden zöld suhancot deresre kellene húzni és tisztességes viselkedésre tanítani. Szerencsére ezt a kijelentést sem a VICs, sem a KEC tagjai nem hallották, mert egészen bizonyos, hogy elégtételt kértek volna a súlyos sértésért. Ellenben annál inkább fülébe jutott a fürdőigazgatóságnak, amely a következő körkérdést intézte a Hajagos-, Kövér-, Patak-, Molnár- és a Kis-család fejeihez: Hajlandók-e az illetékes apák és anyák azonnal intézkedni, hogy gyermekeik ne zavarják a fürdőhely békés nyugalmát? Amennyiben nem, úgy az igazgatóság kénytelen nevezett családokat arra kérni, hogy nyaralásukat más, konkurens fürdőhelyen folytassák és azokat tegyék tönkre. Az igazgatói körlevél folytán ebéd után a zongorateremben tanácsot tartottak a fentnevezett családok és Dénes Tóni, aki az érdekeltek megbízásából, mint legügyesebb kém küldetett ki, az ajtó mögött hallottakról a következőkben értesítette társait, akik a tó partján várták izgatottan a híreket:

- Az ügy gyalázatosán rosszul áll. Különösen a Patak Gyuszi mamája tüzel nagyon mérgesen, mert azt mondja, hogy az ő fiát meg akarták gyilkolni, beledobták a kútba és még őneki izenget az igazgatóság. Az ő véleménye, hogy mindennek az az átkozott futball az oka. Az ő idejében a diákok nem játszottak futballt, mégis megvoltak. Indítványozza, hogy a telepen található minden futballt a tóba kell hajítani.

- Hallatlan! - hördült fel elszörnyedve Hajagos.

Valamennyien felszisszentek a borzalmas ötlet hallatára, csak Patak Gyuszi mosolygott rejtélyesen:

- Ne féljetek, fiúk, én már otthon hallottam, hogy a mama ezt fogja indítványozni és az erdőben egy szikla alá rejtettem a labdát!

Háromszoros „hurrá!” üdvözölte az előrelátó Gyuszit, de ennek a jelenetnek a nagyszerűsége azért messze mögötte maradt annak a lélekemelő pillanatnak, amelyik most következett.

Az erdő felől egy kis csapat közeledett. Hajagos, aki elsőnek vette észre a közeledőket, nem akart hinni a szemének, amikor felismerte őket.

- A Molnár Jenő! - kiáltotta - és az egész VICs!

A fiúk egy pillanat alatt talpra ugrottak.

- Fegyverre! - ordította Patak.

De a következő pillanatban torkára fagyott a szó a meglepetéstől. A délutáni derűs napsütésben tisztán látszott, hogy Molnár kezében meglibeg valami. Egy zászló volt, egy fehér zászló. Világos, a VICs békét akar kötni.

A KEC-beliek, noha ujjongani szerettek volna örömükben, előkelő nyugalmat erőltettek magukra és Patak izgatottan, gyors, fojtott hangon kérdezte a fiúktól:

- Kinek van cigarettája? Gyorsan, adjátok ide!

Patak volt ugyanis a KEC elnöke és úgy érezte, hogy tekintélyének tartozik azzal, hogy a béketárgyalások során ő kínálja meg az ellenpárt embereit cigarettával. Összesen négy cigaretta volt jelen, azokat átadták Pataknak, akinek már csak éppen annyi ideje volt, hogy azokat zsebre vágja.

Molnár Jenő egyszerű, de keresetlen szavakkal üdvözölte a KEC-istákat.

- Fiúk, - mondotta - ne hülyüljünk. Béküljünk ki!

- Mi van a 3:0-lal? - kérdezte élesen Hajagos, aki ezzel arra a bizonytalan szabálytalan mérkőzésre célzott, amelyben a VICs 3:0 arányban győzte le a KEC-et.

Molnár, aki úgy látszik számított erre a megjegyzésre, nyomban megfelelt:

- Diszkvalifikáljuk az egész mérkőzést. Újra játszunk!...

Az a szerencsétlenség, amely ezután történt, kizárólag annak tulajdonítható, hogy a zongorateremben tanácskozó szülők nem látták gyermekeiknek azt a testvéri összeölelkezését, amely Molnár szavaira következett.

A napsütött, marcona fiúk, a kérlelhetetlen ellenségek összecsókolództak és Patak Gyurit úgy összeölelgették, hogy a zsebében levő négy cigaretta rongyokra foszlott. De ki törődött ilyen csekélységgel?

- Menjünk az anyákhoz! - adta ki a jelszót Hajagos és valamennyien élénken helyeselték az indítványt. - Be kell jelenteni a békekötést, le kell venni a napirendről az ügyet.

Jókedvűen felkerekedtek, de alig haladtak néhány lépést, a nagy park bejárójánál szembekerült velük Kerék Zoltán, a költő és gúnyosan intett nekik:

- Fogadjátok részvétemet, feloszlattak benneteket!

Kerék Zoltán hetedik gimnazista volt, nyurga, csillogószemű fiú, aki a költészeten kívül minden más foglalkozást lenézett. Különösen a sportot vetette meg, mert nézete szerint a tudomány és ész századában csak a szép lelkek tarthatnak igényt a csodálatra, nem pedig a durva izmok, mint a barbár időkben. Nagy regény- és drámaírói sikerekről álmodott, sok verset is írt, de végtelen keserűségére sohasem akadt megértő lélekre, aki ezeket a verseket meghallgatta volna. Osztálytársai és barátai többre becsültek egy gyesen rúgott gólt a legszebben megrímelt ódánál. Ez még nem is volt a legnagyobb baj, mert mit is várhatna egy túlfinomult poétalélek vad és lármás tizenhat-tizenhét éves diáklegényektől, akiknek legfőbb becsvágyuk, hogy úgy lesüljenek a napon, hogy összetévesszék őket a kongói négerekkel. Ami valóban fájt Zoltánnak, az a leányok viselkedése volt, a virágfüredi ifjú hölgyeké, akik sehogy sem vették észre, hogy közöttük egy mélyérzésű, lánglelkű poéta jár és jobban érdeklődtek a VICs és KEC sporteseményei, mint Zoltán versei iránt. Legalább Bede Kató lett volna kivétel, de nem, Kató teljesen fivérének, Bélának a hatása alatt állott, aki a KEC hátvédje volt és ő is folyton rekordjavításokról és hasonló sporteseményekről beszélt. Pedig Kató arra született, hogy költők énekeljenek róla, aranyszőke haja, piros orcája és nevető, világoskék szemei voltak. Zoltán két lírai dalt intézett hozzá és ezeket saját kezűleg kopogta le a fürdőigazgatóság írógépén. Az egyik versből idézzük a következő gyönyörű sorokat:

Virágfüred fáin hiába bú
Szerelmes dalt a vadgalamb,
Szívemben Észak zord szele zúg
S csilingel benne száz gyászharang,
Nékem nem mesél lágy mesét a tó,
Mert nem értesz és nem szeretsz, Kató!...

Különösen az utolsó két sorra volt Zoltán nagyon büszke és valljuk be, némi joggal, mert „a tó” és „Kató” nagyszerűen rímelnek. De mit ér a legszebb gondolat és rím, ha méltatlan és csiszolatlan lélekhez intézzük, akiben nem támad azoknak visszhangja? Kató a költemények kézhezvétele után is változatlan buzgalommal evezett, teniszezett és úszott, és egyszer sem ment végig ábrándozva az erdei úton, ahol pedig Zoltán költői szívének minden izgalmával leste, hogy nem tűnik-e föl egyszer a fák között? Érthető ezek után Zoltán gúnyos káröröme, amikor megtudta, hogy a szülők és a fürdőigazgatóság egyhangúan úgy határoztak, hogy a két sportegyesületet feloszlatják.

Zoltán híre, sajnos, valónak bizonyult. A VICs s a KEC tagjai már csak egyesületük romjai felett ölelkezhettek össze. Az igazgatóság kihirdette és a park fáira szegezett hirdetményekben tudatta, hogy mindenféle ifjúsági sportmérkőzést megtilt és amennyiben ilyenek mégis tartatnának, úgy azokat karhatalmilag fogja feloszlatni. A karhatalomról mindenki tudta, hogy az a fürdőtelep végén lakó csendőrséget jelenti.

Zoltán elégedetten dörzsölte kezét:

- Végre a szellem fog uralkodni a nyers erő helyett!

- De most még a nyers erő uralkodik! - kiáltott fel mérgesen Hajagos, akit nagyon bántott Zoltán kárörvendezése, és megragadva a boldogtalan költőt, egyetlen derékfogással a földre penderítette.

Úgy hagyták ott porba fulladva a szárnyaslelkű lantost, aki valóban elmondhatta, hogy mialatt lelke a fellegekben szárnyalt, teste a nyomorult röghöz tapadt.

II.

Amikor Zoltán feltápászkodott, fájdalmas arcfintorgatások között tapogatva a derekát, majdnem, hogy visszaszédült meglepetésében. Egy leány állott előtte, egy szép, fekete, diákkisasszony, akiben Zoltán meglepetten ismerte föl Bodor Klárit, az unokahúgát, aki - akárcsak Zoltán - szintén a hetedik gimnáziumot végezte el.

Klári mosolyogva mondotta:

- Éppen téged kereslek, Zoli. A reggeli vonattal érkeztünk, meg akartunk lepni benneteket. De mit csinálsz te itt elnyúlva a földön?...

- A felhőket nézegettem... gyönyörű szeszélyes alakjuk van! - válaszolta zavartan Zoltán, miközben serényen rázogatta le magáról a homokot.

Zoltán és Klári egymást megértő lelkek voltak. Klári ugyan nem volt költő, de őt is művészi álmok izgatták. Színésznő szeretett volna lenni, mégpedig moziszínésznő. Ismerte a Budapesten bemutatott összes filmdrámákat, rajongott Mya May, Henny Porten, Lídia Borreli és Priscilla Dean művészetéért és úgy érezte, hogy ő is méltóan sorakozhatna e nagy nevek mellé. Állandóan arra gondolt, hogy milyen nagyszerű lenne dzsungel-filmeken elefántháton nyargalni Indiában, felhőkarcolók tetejéről leereszkedni Amerikában és lóháton üldözni a vőlegényét elrabló beduinokat Afrikában. Fájdalom, e nemes vágyak megvalósításáról szó sem lehetett, mert Klári szülei hallani sem akartak leányuk kalandos terveiről s így Klári éppen olyan üldözött és elnyomott tehetségnek érezte magát, mint Zoltán. Ám a tehetség egyik ismertető jele éppen abban áll, hogy minden akadály és elnyomás ellenére is él, figyel és várja a feltámadás lehetőségét. Így álltak résen állandóan Zoltán és Klári is, várva az idők jobbrafordulását, amikor majd bebizonyíthatják a most még közönyös és ellenséges emberiségnek, hogy milyen kiváló értékeket próbáltak megsemmisíteni. Közös balsorsukban szövetségeseknek érezték egymást és ezt a viszonyt elmélyítette Zoltánnak az a nagyszerű ígérete, hogy Klári számára egy hatrészes, 36 felvonásos szenzációs mozidrámát fog írni, amely egészen új, irodalmi és művészi forradalmi alkotás lesz és úgy a szerzőnek, mint a főszerepet játszó művésznőnek világhírt fog szerezni.

Beszélgetve haladtak a tó partján, majd a rét felé kerültek, amelyet széles szürke szalag alakjában hasított át egy Csergő nevű folyócska. A közelmúlt napokban tartós esőzés volt a környéken és a máskor arasznyi mélységű Csergő most óriásira dagadva, vadul hömpölyögtette szennyes hullámait. Kissé távolabb egy töltésen munkások dolgoztak, mert félő volt, hogy a Csergő kilép a medréből és elönti a fürdőtelepet. Klári és Zoltán érdeklődve álltak meg a parton.

- Látod, - mondotta elragadtatva Klári - itt lehetne pompás mozifelvételt csinálni! Én rohanva jövök a folyó felé, mögöttem az üldözők, bőrnadrág van rajtam és kendő a nyakamon és abban a pillanatban, amikor már majdnem elérnek, belevetem magamat a vízbe és átúszom...

Annyira átérezte szavait és olyan élénk mozdulatot tett, hogy elveszítette egyensúlyát és rémülten felsikoltott. Zoltánnak gyökeret vert a lába az ijedtségtől, elveszítette lélekjelenlétét, holtra váltan, gyámoltalanul állt. Kári szoknyájának fodra már a habokat érintette, amikor két erős kar kapta el hirtelen és egy kellemes férfihang kérdezte:

- Megijedt, kisasszony?

Klári érdeklődve nézett megmentőjére. Huszonöt év körüli, szőke, nyírott bajúszú férfi volt. A férfi bemutatkozott:

- Gábor László mérnök vagyok... ezeknek a földmunkáknak a vezetője...

Klári olyan piros volt, mint a pipacs, mert bizony nagyon szégyellte az esetet. Úgy érezte, hogy ez a különös tekintetű férfi belelát a lelkébe és tudja, hogy ő most, mint moziszínésznő aratott ilyen balsikert. Zoltán is zavartan állott; ő meg azon restelkedett, hogy nem ő fogta el Klárit, és így most minden dicsőséget ez az idegen férfi halász el. Mindazonáltal kényszeredetten mondotta:

- Köszönöm, mérnök úr!

- A kisasszony talán a húga? - kérdezte Gábor.

- Nem, unokatestvérek vagyunk!

A mérnöknek úgy látszik nagyon megtetszhetett Klári, mert tovább beszélt:

- Még nem volt szerencsém látni a kisasszonyt.

Persze, az ilyen elegáns, kényes hölgyek elkerülik az én sáros, piszkos birodalmamat. Bizony, - mutatott nevetve sáros csizmájára - most sem vagyok nagyon fogadóképes öltözetben.

Klári tréfásan válaszolt:

- Ezért nem kell mentegetőznie, hiszen nem tudhatta, hogy váratlan vendégei lesznek!

- Váratlanok, de kedvesek! - udvariaskodott a mérnök. - És szívesen búcsúznék el úgy, hogy a viszontlátásra. Ha megengedi, legközelebb felkeresem a telepen!...

Kezet fogtak, elváltak és Klári, noha nem nézett hátra, érezte, hogy a mérnök tekintete követi őket.

Egy ideig szótlanul mentek egymás mellett, azután Zoltán szólalt meg, akit, úgy látszik, élénken foglalkoztatott az iménti jelenet:

- Hm... izé... ez a mérnök jó fiúnak látszik... de, tudod, az efféle, parasztokkal dolgozó ember mind eldurvul. Nem értik meg a nő finomabb vágyódásait a szép és a művészet iránt. Fogadni mernék, hogy sohasem jár színházba!

Klári fájdalmasan sóhajtott:

- Igen, azt hiszem, ez is azok közé tartozik, akik csak akkor veszik észre a nőt, amikor a vízbe fullad és akkor is csak azért, hogy kihúzhassák!

Zoltán keserűen legyintett:

- Nekünk a középkorban kellett volna születnünk, valamelyik nagy olasz fejedelem udvarában, ahol királyi méltóság vette körül a művészeket! Én verseket írtam volna a fejedelemhez és az udvarhölgyekhez és te bíbor és égszínkék selymekbe öltözve játszottál volna hódító szerepeket!

- De hiszen akkor még nem is volt feltalálva a mozi! - vetette ellen Klári. - Nem, Zoltán, én örülök, hogy a mozi korában születtem, bár neked, a költőnek, kedvezőbb lett volna a középkor. De azért ne csüggedj, előbb-utóbb sikert fogunk aratni. Őszintén szólva, semmi kedvem arra, hogy tanárnő legyek. Az ember úgysem kap állást és azután mire viheti? Ha leérettségiztem, beiratkozom a színiakadémiára.

- De hiszen a szüleid nem engedik!... Azt akarják, hogy a bölcsészeti szakra iratkozz!...

- Be fogom bizonyítani nekik, hogy nagy tehetség vagyok és akkor nem fognak ellenkezni!

- Könnyű neked, te mindent keresztülharcolsz, Klári. Én meg sem merem mondani odahaza a papámnak, hogy egy szerkesztőségbe szeretnék bejutni. Ahelyett, hogy tárcákat és szenzációs cikkeket írnék a napi eseményekről, a számtanból kell pótvizsgára készülnöm. Kérdem, mire kell nekem a számtan? Csak elkoptatom vele az agyamat, gyötröm magamat és végül is semmi hasznát sem veszem. Nem akarok én mérnök lenni! - tette hozzá megvetőleg és nem minden célzás nélkül.

Így értek beszélgetés közben a fürdőtelepre, ahol a nagy szálloda előtt egy feltűnő hirdetmény vonta magára figyelmükét. A tussal pingált, ökölnyi betűs hirdetmény így hangzott:

FELHÍVÁS!

A Virágfüreden nyaraló főiskolai, valamint felsőgimnáziumi leány- és fiútanulók augusztus hó 10-én nagy jótékonycélú művész estélyt rendeznek. A részt venni óhajtók jelentkezzenek csütörtökön délután hat órakor a Pálma-szálloda nagy szalonjában.

A rendezőség

Klárinak és Zoltánnak felcsillogott a szemük.

- Ezen feltétlenül részt veszek! - mondotta Zoltán. - Néhány versemet fogom felolvasni. És te Klári, mivel fogsz szerepelni?

Klári idegesen tépdesett egy keze közé került virágszálat:

- Istenem, mit csináljak? Zongorázni csak közepesen tudok. Énekelni csak féléve tanulok, a szavaláshoz nincsen tehetségem... Hopp, megvan, táncolni fogok!

Zoltán tiszteletteljes csodálkozással nézett Klárira:

- De hiszen még a One-Steppet, meg a shimmyt sem tudod rendesen járni!

- Az igaz, de ki törődik a szalontáncokkal! Színpadi táncot fogok lejteni. Azt az ember maga találja ki és nem kell más hozzá, csak egy érdekes jelmez. Azt pedig majd kitervezem. Tudod, a színpadi tánc olyan, mint a mozizás. Az ember elképzel egy jelenetet és azt mozdulataival megjátssza. Meglátod, hogy nagy sikerem lesz!

Egészen felvillanyozta őket a nyilvánosság előtti szereplés lehetősége. Már maguk előtt látták az estélyiruhás díszes közönséget, amely feszült figyelemmel néz reájuk, a csodálkozás moraja fut végig a nézőtéren és az emberek elragadtatva mondják egymásnak: micsoda kiváló tehetség! A tenyerek viharos tapsra verődnek össze, a többi szereplők sikere egyszerűen elhalványul az övék mellett. Bede Kató végre belátja, hogy a versírás mégis csak különb és magasztosabb tudomány a gól rúgásnál és Bodor papa és mama, a Klári szülei, látva gyermekük óriási tehetségét, beleegyezésüket fogják adni a színművészeti akadémiára való beiratkozáshoz.

Ezen az estén Virágfüred összes zongorái dübörögtek és sóhajtoztak, az ablakokból énekskálázás hallatszott, máshol mintha vándor ripacstársulatok hősszerelmesei tanulnák szerepeiket, öblös hangok harsogták Ady Endre költeményeit. Zoltán egy félórái meddő viaskodás után félredobta a trigonometriát, tiszta papírt vett elő és egy új költemény megírásához kezdett. Három szobával távolabb pedig Klári tűzdelt össze színes fátylakból egy fantasztikus kosztümöt. Mindenkit megremegtetett a művészi szereplés láza, a fürdőtelep mámoros izgalomban égett. Csak a Csergő partján csáklyázták még a késő éjszakában is acetilén-lámpák és fáklyák fénye mellett csatakos kubikosok a homokot, nyugodtan és közönyösen engedelmeskedve Gábor László mérnök úr parancsainak. A mérnök arcán, mintha nyugtalanság látszott volna. Időnként a vízbe mártotta műszereit és úgy vizsgálta a folyót, mint az orvosok szokták a beteget. Néha elégedetlenül rázta a fejét, gyors utasításokat adott s azután megint műszereit nézte. De közben megpihent egy-egy percre és ilyenkor lopva a fürdőtelep felé pillantott. Az ember azt hihette volna, hogy a távoli villanylámpák fehér fényködében egy fejet lát, egy fekete, mosolygós, kedves leányfejet, amely azt mondja: - Köszönöm, mérnök úr!