A fordítás az alábbi mű alapján készült:
Kelly St. Clare:
Supernatural Battle: Vampire Towers Series: Vampire Debt
(Vampire Towers #2), 2020

Fordította
NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:
Méz és jég trilógia 1–3. (társszerző: Shannon Mayer), 2022–2023

Szövetség a vámpírokkal (Vérkötelék 1.)

Vampire Debt by Kelly St. Clare, Copyright © December,
2020 All rights reserved

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-09-2

„Egy drágakövet dörzsölés nélkül lecsiszolni nem lehet.”

Lucius Annaeus Seneca

ELSŐ FEJEZET

Könnyen megpecsételhette volna a sorsomat, hogy elmentem a nagymamám temetésére.

A ravatal mögött összegyűlt piócákat néztem, akik nagy igyekezettel próbáltak közel kerülni hozzám. Megvolt a hatása, hogy a világ hetedik leggazdagabb embere lettem, na.

Emberek voltak, szóval nem tudtam aggódni miattuk.

A néma tagadás küzdött bennem a lélekölő dühvel és azzal a kijózanító tudattal, hogy a vámpírok, mint mindig, most is hallgatóznak. Kyros nem akadályozhatja meg, hogy elmenjek a nagymamám temetésére, csak a holttestemen át.

A nagyi imádta a levendulát, ezért Blöff City botanikus kertjének levendulamezején tartottuk a szertartást – néhány gazdag résztvevő nagy megrökönyödésére, akik láthatóan attól tartottak, hogy elolvadnak, ha nyilvános helyen mutatkoznak.

Miért pont a nagymamám halt meg, nem ezek?

Soha többé nem fogom látni. A teste egy fehér koporsóban pihent tőlem jobbra, amit levendula borított, körülötte néhány őt ábrázoló fotó.

Mit keresek én itt?

A mellettem álló Tommy megköszörülte a torkát, és megszorította a kezemet. Értettem a célzását, a tekintetemet a megírt beszédemre szegeztem, és éreztem, ahogy a szemüvegem lecsúszik az orromon.

– Agatha Le Spyre a nagymamám volt. És kilencéves koromtól kezdve ő nevelt. Ő volt… – Ó, istenem! Egy gombóc kúszott fel a torkomon.

Kilencéves korom óta nem sírtam, és most sem akartam azok előtt a rohadékok előtt!

Tommy újra megszorította izzadó kezemet, én pedig vettem egy nagy levegőt, hogy lenyugodjak.

– A nagyi egy megvadult lovat is képes volt rendre utasítani a szavaival és a humorával. De tagadhatatlan, hogy emellett kedves, erkölcsös és bölcs is volt. Nem fogom azt állítani, hogy egy csendes, békés asszony volt. Aki ismerte, tudná, hogy hazudok.

Többen felnevettek.

Az első sorban ülők – a valódi barátai és a régi munkatársai – nevetését el tudtam fogadni. A hátrébb kuncogó emberek látványa viszont arra késztetett, hogy millió darabra szaggassam a beszédemet, aztán meg az arcukat.

– A maga csendes módján azonban küzdött az igazságosságért – folytattam suttogva.

– Menni fog, szívem – suttogta Tommy.

A kedvessége csaknem megríkatott. Szaporán pislogtam.

Azt akartam, hogy azok a képmutató szemétládák húzzanak el a picsába. Nem akartam őket látni soha többé! A kezem egészen más okból remegett, majd kiszakítottam Tommy szorításából, hogy két kézzel ragadjam meg a papírt.

Mindjárt vége.

Újra nekiveselkedtem.

– A nagyanyám inspirálólag hat rám. Remélem, legalább feleannyira jó ember lehetek, mint amilyen ő volt.

A tömegből egy fojtott kiáltás vonta magára a figyelmemet. A kezem ökölbe szorult, meggyűrtem a papírt.

Harriet Gregorian hátulról a harmadik sorban ült, és szívet tépően zokogott.

Ahogy ránéztem, épp a szépen domborodó mellkasára szorította a kezét.

Na ne!

Összegyűrtem a papíromat.

– Ööö… Basil? – suttogta Tommy.

– Változott a forgatókönyv – közöltem vele.

Nem kellett kétszer mondani. A volt legjobb barátnőm hátrahúzódott.

Megkerültem a pódiumot.

Ezek voltak azok az emberek, akik folyton azon voltak, hogy megkaparintsanak egy-egy darabkát a családi vagyonból, és ha kellett, bárkin átgázoltak ennek érdekében. És ami még rosszabb, a seggünket nyalták, amióta csak az eszemet tudom. Nem mindenki, de a legtöbbjük igen. Hiba volt hagyni, hogy eljöjjenek.

– Mi a fenét kerestek ti itt? – támadtam rájuk.

Harriet könnyei gyorsabban elapadtak, mint egy kiszáradt csap. Apró vigyorra húzta a száját.

A vendégek egymás felé fordultak. A legtöbben döbbenten, mások szánakozva néztek rám, a gyász miatt megbomlott elméjű hozzátartozóra.

Majd én megmutatom nekik, milyen az, amikor valóban becsavarodik valaki!

– A legtöbbjüket nem is ismerem – kiáltottam a második sorban és azon túl ülők felé, és csípőre tettem az ökölbe szorított kezemet. – Szeretnének valamit hallani Agatha Le Spyre-ról? Gyűlölte magukat. Mocskos, aljas embereknek tartotta mindegyiküket. Tony Freg? A nagyanyám egyszer azt mondta önről, hogy olyan mélyen a seggében van, hogy kész csoda, hogy nem barna lencséjű szemüvegen keresztül látja a világot.

Tony egy pillanatig habozott, aztán hirtelen felpattant, csettintett a családjának, majd elviharzott.

Kihúztam magam.

Ez remek ötlet volt, Tony!

Hangosan tapsoltam, és azt kiáltottam:

– Az első sorban ülőkön kívül mindenki távozzon! Most azonnal. Kibaszott piócák!

Senki sem mozdult, tátott szájjal bámultak.

Ó, nem vesznek komolyan?

Megfordultam, felkaptam egy virágvázát a nagyanyám koporsójáról, majd megpördültem.

Egy kéz megragadta a csuklómat.

– Hallották – kiáltotta hangosan Tommy, a tömeg felé rántva a fejét. – Az első sorban ülőkön kívül mindenki menjen el! Agatha nem akarná, hogy itt legyenek.

A tehetős gazemberek felálltak és sietősen távoztak. Ha azt várták, hogy utánuk rohanok, és a lábuk elé vetem magam, akkor nagyot csalódtak.

Majd ha fagy a pokol legmélyebb bugyrában!

Tommy elengedte a csuklómat.

– Miért állítottál le? – mordultam rá. A vázával egyenesen telibe kaptam volna Harriet fejét.

– Mert azt a virágvázát én hoztam – válaszolta, majd kikapta a kezemből, és visszatette a nagymamám koporsójára.

Oké, ez elfogadható indok.

Megigazítottam a blézeremet, köröztem egyet a fejemmel, hogy próbáljam oldani a nyakamban lévő feszültséget. Nem sikerült.

Leeresztettem az állam, és a tekintetem az első sorban ülőkön landolt: egyikük sem volt fiatalabb hatvanötnél.

Sir Olythieu ajka megrándult.

Mrs. Syrre elfojtott egy horkantást.

A szám felfelé görbült.

Felharsant egy kiáltás. Mr. Dithis és Lady Treena egymást támogatva felálltak.

Kirobbant belőlem a nevetés.

Tommy apja, Mr. Tetley, a hasát fogta, úgy potyogtak a könnyei – amelyek, úgy sejtettem, nem csak a vidámság könnyei voltak.

Nagyanyám koporsójára támaszkodtam, miközben a harsány nevetéstől rázkódva levegő után kapkodtam.

– Hát, ez kurva jó volt! – kurjantott Mr. Hothen.

Dame Burke nem volt elragadtatva.

– Azok a hülye pinák! Így körbevenni Basiliát! – Ausztráliai lévén, a pina volt a kedvenc szava, a hallótávolságban lévő idegenek állandó megdöbbenésére.

Sir Olythieu, a Blöff City Bank tulajdonosa a botjára támaszkodva felállt.

– Bepróbálkoztak. De a mi Basiliánk megmondta nekik, hová menjenek.

– A legjobb temetés, amin valaha voltam – jelentette ki Lady Treena, egy képzeletbeli pezsgőspoharat a magasba emelve.

Fred, nagyanyám komornyikja komótos léptekkel közeledett felém. Az ősz hajú férfi tartását elnézve le sem tagadhatta volna katonai neveltetését. Gyerekkoromban gyakran olvasott fel nekem esti mesét, és mindig megvédte a családomat.

Ő nem nevetett.

A mosolyom elhalványult, amikor Fred megfogta a kezemet, és csókot nyomott rá. Kefebajusza alatt viszketett a bőröm. Utoljára tizenkét évvel ezelőtt lépte át a beosztása által megszabott határokat, amikor a szüleim meghaltak.

Egyenesen rám nézett, és amikor megláttam barna szemében a remegő könnycseppeket, összerezzentem, és ismét égni kezdett a szemem.

Ma nem. Itt nem.

– A nagyanyja imádta volna – motyogta Fred, és megszorította a kezemet. – Annyira szerette önt, Miss Le Spyre. Mindent, amit tett, önért tette.

És tessék, itt volt – a pillanat, amire vártam.

Épp most mondta ki hangosan az igazi nevemet.

Egy hónapig Miss Tetley voltam. Jó okkal. Fred nem tudta, mit tett, és közel húzott magához. Odabújtam, fejemet a mellkasára támasztottam, és beszívtam szappanillatát. Eddig a pillanatig még halványan reménykedtem abban, hogy nem jut el Kyroshoz az igazság az őrökön keresztül, akik mindenhová követtek engem. De most minden reményem szertefoszlott, ahogy finoman ringatóztam a komornyik merev ölelésében.

– Sajnálom, hogy e-mailben voltam kénytelen egyeztetni a temetés részleteit – motyogtam.

– Megértem, miért volt erre szükség.

Elhúzódtam tőle. Tényleg?

– A halálról nehéz beszélni – folytatta Fred, és újra szertefoszlott minden reményem. – Valahogy valóságosabbá teszi a dolgokat.

– Igen – válaszoltam halkan, és bólintottam, hogy leplezzem elsöprő csalódottságomat.

Eltolt magától karnyújtásnyira. – Visszajön a birtokra a temetés után?

Egy hónapja, hogy elmenekültem onnan, és ironikus módon mégis ott lettem volna a legszívesebben.

– Még nem tudok visszamenni, Fred – válaszoltam. – Túlságosan fájdalmas.

Nem volt teljesen hazugság.

Nem voltam benne biztos, hogy el tudnám viselni a lakosztálya látványát – a helyet, ahol meghalt. Végig kellene sétálnom a folyosókon, a konyhán és a levendulaszínű szinteken, ahol annyi szép emléket éltünk át közösen, és ami olyan személytelennek és ridegnek tűnt most, hogy ő már nem volt ott velem.

Valójában attól függött, vissza tudok-e menni a birtokra, hogy Kyros hogyan szándékozik felhasználni a vagyonomat, miután az őreim a temetés után jelentést tesznek neki. Talán épp most is vele beszélnek telefonon, tűnődtem. Míg a szokásos kíséretem nagy része a botanikus kert körül lófrált, folyamatosan figyelve, felbukkannak-e a Tonyi hármas ikrek, Laurel mintha meg sem rezdült volna, amikor azt kértem, hogy ő is tartózkodjon hallótávolságon kívül.

Fred tekintete elhomályosult.

– Természetesen, Miss Le Spyre. Remélem, hamarosan találkozunk a birtokon.

– Addig is, megtenné, hogy gondoskodik mindenről?

Fred nagyot nyelt, a hangja rekedt volt, amikor ismét megszólalt:

– Ez csak természetes.

A torkom összeszorult, ahogy visszafordultam a nagymamám koporsója felé, és éreztem, hogy Fred kézszorítása meglazul.

A koporsó fehér volt, ezüst fogantyúkkal, és levendula borította. De semmilyen díszítés nem változtatott azon a tényen, hogy családom utolsó tagja fekszik a koporsóban.

Miért történik ez velünk?

Erőt vettem magamon, hogy ránézzek bebalzsamozott testére, mielőtt lezárul a koporsó fedele. Lehunyt szemmel idegennek hatott. Ki látott már így embereket, csukott szemmel? Ez a gondolat ebben a pillanatban merült fel bennem először, és el is bizonytalanított, de csak addig, míg be nem néztem a lábára terített selyemtakaró alá, és meg nem pillantottam a ráncos kezét.

A kezét felismertem.

A nagymamám volt a koporsóban.

Meghalt.

Összeszorítottam a szemem, a levendula erőteljes illata elárasztotta az érzékeimet.

A többi vendég megszorította a vállamat, és suttogva elbúcsúztak a mamámtól, akit úgy szerettek. Néhányan viccelődtek, mások sírtak, és voltak, akik egyáltalán nem mondtak semmit.

De semmi mesterkéltség nem volt a nagymamám búcsúztatóján, és hosszú idő után először valamit helyesnek éreztem az életben.

Ez volt a legkevesebb, amit Agatha Le Spyre megérdemelt.

– Basil, a halottaskocsi már vár. – Tommy lágy hangja szállt felém.

Örökre szeretni foglak, Nagyi.

– Készen állok – szólaltam meg a torkomat feszítő gombóctól fojtott hangon.

Ólomnehéz súly húzott lefelé, amikor hatan beemeltük a koporsót, és amikor néhány vendég elindult, hogy megkeresse a sofőrjét, a szívem elkezdett hevesen dobogni. Ahogy próbáltam beazonosítani az okát, a tenyerem összeszorult.

A Kyros Skyban eltöltött hónap után megtanultam felismerni magamban azt a természetes félelmet, amit a vissimók váltanak ki az emberben. A testem reagált, és ha az adott vámpír nem volt elnémítva, általában képes voltam gondolkodni és cselekedni a félelem ellenére is.

– Követhetlek a halottaskocsi mögött, ha szeretnél a nagymamáddal utazni – szólalt meg Laurel a hátam mögül.

Szembefordultam az adóssal, és elöntött a rettegés, habár tudtam jól, hogy ez az út elkerülhetetlen.

Tudta, ki vagyok – hogy ki vagyok valójában. Nem Basilia Tetley, aki Narancsban született és nőtt fel. Hanem Basilia Le Spyre, egy száztizennégymilliárd dolláros birtok új tulajdonosa – legalábbis a legutóbbi számítások szerint ennyi volt az értéke.

– Tudom, hogy nem tudsz eltitkolni előle dolgokat. – Megvontam a vállamat. Miután háromszor cseréltem vért Kyrosszal, nem voltam biztos abban sem, hogy én képes lennék rá. De Laurel Kyros adósa volt, egy rabszolga, akinek az apja bűneiért kellett fizetnie.

Laurel kék szeme a szokásosnál is fényesebben lángolt, ami arra utalt, hogy tőle szokatlan módon elveszítette az önuralmát.

– Ez köztünk maradhat – jelentette ki, majd ismét felöltötte pókerarcát.

A szám kiszáradt.

– De ez nem maradhat következmények nélkül.

Az ajka összepréselődött.

Ja, kimondtam.

– Nagyra értékelem a hűségedet, Laurel – folytattam a halottaskocsi után pillantva. – Nem fogom megkockáztatni, hogy tovább növeljem a terhedet. Ez az én szarságom, nem a tiéd.

A gyászmenet után indultam.

– Tisztában vagy azzal, hogy Kyros mit fog tenni, ha rájön, ki vagy valójában, Miss Le Spyre? És hogy ez mit jelent majd az Ingénium számára?

Az igazi nevemet egy vissimo szájából hallani… nagyon furcsa volt. A szívem megdobbant a gondolattól, hogy Kyros elé kell állnom, amikor megtudja az igazságot. De valahol mélyen nem érdekelt az egész. Meghalt a nagymamám.

Megálltam, és Tommy felé néztem, aki hallótávolságon kívül tartózkodott. Szúrós szemmel figyelt bennünket.

– Jogos a felvetés – válaszoltam halkan. Addig fogja szívni a vérem, addig kínoz, amíg ki nem száradok – akár a pénzemért, akár a vagyonomért, akár a kapcsolataimért.

És talán szó szerint is kiszipolyoz.

A pokolba is, ha lenne családom, és veszélyben forogna az életük, én is felhasználnám Kyrost, hogy megmentsem őket. Megértettem, miért baszott át, még ha gyűlöltem is érte.

De talán nem kellene olyan gyorsan elutasítanom Laurel segítségét, töprengtem. Annyira nem voltam a helyzet magaslatán, hogy nem voltam képes megkülönböztetni a magasat a mélytől.

Újra megszólalt.

– Követlek benneteket a temetőbe, te pedig utazz egy kocsiban a nagymamáddal, Miss Tetley. És számíthatsz a diszkréciómra.

MÁSODIK FEJEZET

A fülem pattogott, ahogy a lift sebesen ereszkedni kezdett a 61. emeletről, ahol aludtam, a 44. emeletre, ahol dolgoztam.

A Helyes Élet Ingatlaniroda Kyros emberi arca volt. Ő irányította a Sundulus klán ingatlaneladásait, bérleményeit és lízingjét a játékban.

Ha egy ember egyszer megismerte ennek a vámpírtoronynak a titkait, onnan nem volt visszaút. De én még mindig Miss Tetley voltam, hála Laurelnek. És ez azt jelentette, hogy nem használtak ki azért, mert az voltam, aki.

Még nem.

Márpedig ez egészen más problémákat vetett fel, amibe a gyászba merült elmém nem akart belegondolni.

Például, amikor beleegyeztem a második vércserébe, azt nem abban a tudatban tettem, hogy Kyros azután egész életemben érezni fogja, merre járok. Vagy hogy megtalál, bárhol is legyek. A düh mélyen lüktetett a gyomromban, ahogy Kyros becstelensége sokadszorra is eszembe jutott az elmúlt héten.

Nem tudtam megszökni. Úgyis megtalálna.

Ez pedig azt jelentette, hogy alapos ok nélkül nem térhettem vissza a birtokra Miss Tetley-ként.

Kyros hazudott, és egy olyan ketrecbe zárt, amiből soha nem szabadulhatok ki. A nagyanyám halála miatt még nem dolgoztam fel, hogy ez mennyire elbaszta az életemet. Még nem fogtam fel.

Pitty!

A liftet bámultam, ahogy az ajtók szétnyíltak, és lesimítottam a fehér, egyenes szárú nadrágom magas derekába tűrt bő, szintén fehér pólómat. Tényleg szükségem lett volna már saját ruhákra. De azonnal!

Lehajtott fejjel az irodám felé vettem az irányt.

– Miss Tetley?

Ma majdnem sikerült eljutnom a sarokig. A francba!

Angelica, Kyros házasságközvetítő nénikéje épp fel akarta ajánlani, hogy vegyem ki a mai napot. Már megint. A nagyanyám halála óta mindennap ezt csinálta. Én pedig minden egyes nap azt válaszoltam, hogy dolgozni akarok.

Ez volt az igazság.

Hogy egyedül főjek a gyászomban a hotelszobámban? Nem, köszönöm!

Fáradtan a recepcióspult felé pillantottam.

Angelica nem volt egyedül.

Kyros eddig a pultnak támaszkodott, de most kiegyenesedett. Fűzöld tekintetével tetőtől talpig végigmért, majd a szeme megállapodott az arcomon.

Annyi ellentétes érzelem rohant meg egyszerre, hogy be kellett hunynom a szemem. Szenvedély, fájdalom, düh, utálat, keserűség, vágyakozás. Mindegyikük az első helyért küzdött, én pedig a fejemhez kaptam, mert rám tört a szédülés.

– Miss Tetley – ismételte Angelica.

Megdermedtem, és nem vettem a fáradságot, hogy újra Kyrosra nézzek. Komolyan elbaszta a dolgot. Annyiszor, hogy már nem is számoltam.

– Angelica – válaszoltam nyugodtan. – Dolgozni szeretnék. Kérem, ne tegye fel nekem naponta ugyanazt a kérdést. Ha máshol akarok lenni, meg fogom mondani.

Félbeszakított, hogy elmondja, szánjak időt a gyászra.

– Ez minden? – vágtam vissza nyersen.

Az elmúlt egy hónapban Angelica mást sem tett, csak manipulált engem meg Kyrost, hogy egy légtérben legyünk.

Megmondtam neki, hogy nem szeretem a játszmázást.

Ennek ellenére tovább packázott velem.

A jóindulatom hivatalosan is lejárt.

– Aggódunk önért – mondta, nagydarab unokaöccsére pillantva.

A másik fele nem tudott megszólalni, vagy mi?

Angelica megkerülte az íróasztalt, és kettőnk közé állt.

– Csak ki akartuk fejezni a részvétünket a nagyanyja halála miatt. Szívrohama volt?

Tessék, témánál voltunk.

Abban a toronyban minden vissimo úgy értesült a nagymamám haláláról, ahogy én: érzékeny hallásuk miatt nehéz volt titkot tartani a Kyros Sky épületén belül.

Mégis csak az adósok jöttek el, hogy kifejezzék részvétüket.

Jeges hangon feleltem.

– Szívroham, igen.

Nem néztem Kyrosra. Mert ő mindent látna a szememben. Látná, mennyire vágyom még mindig az érintésére. Hogy mennyire nem akartam, hogy egyáltalán hozzám érjen. Hogy mennyire maga alá gyűrt a fájdalom.

A harmadik vércsere egy cseppet sem oldotta a köztünk lévő feszültséget. Az iránta érzett vonzalomtól viszketett a bőröm. Most már folyton Kyros körül jártak a gondolataim, a jelenléte pedig exponenciálisan rontott a helyzeten. A késztetés, hogy odamenjek hozzá. Hogy érezzem őt. Hogy megérintsen. Bárhol.

A vágy szinte már túlnőtt rajtam, és olyan fejfájást okozott, amit nem bírtam elviselni.

Főleg így, hogy nem láttam őt azóta, hogy véget ért a nem tervezett harmadik vércserénk okozta bűvölet. Egy hónapig nem is tudtam levakarni magamról. Amióta utoljára ittam a véréből egy pincében, az ellenségeivel körülvéve, benzinnel lelocsolva, egy vértócsában. Egy kurva hangot sem hallottam felőle.

– Fogadja őszinte részvétünket – mondta Angelica a fejét lehajtva.

Felhorkantam.

– Király. Köszi. Ennyi?

– Meg kell beszélnünk a kettőnk közötti fejleményeket.

Ó, hát mégis tud beszélni?

Tekintete az arcom oldalába fúródott.

– De még mennyire – feleltem kedvesen. – Most alkalmas?

Egy bölcs ember nem válaszolt volna.

– Alkalmas – válaszolta szenvtelen arccal.

Egymással hadakozó érzelmeim hulláma újból lecsapott rám, és megszédültem.

Mi a fene folyik itt?

– Kár – motyogtam, és elfordulva pislogtam, hogy elmúljon a szédülés. – A múlt héten bármikor alkalmas lett volna számomra. Most viszont teljesen be vagyok táblázva.

Nem küldött SMS-t.

Nem látogatott meg.

Még annyit sem tett meg, hogy egy kegyencét elküldte volna, hogy rám nézzen.

Nem küldött virágot. Semmi bocsánatkérés. Szart sem törődött velem.

Oké, hallotta, mit mondtam.

– Ne fordíts nekem hátat! – A vicsorgása betöltötte a teret.

A szívem megugrott a hang hallatán, és csordultig telt félelemmel.

– Minő illetlenség! – Mélyen meghajoltam, miközben hátrálva elindultam a folyosón a szobám irányába. – Azt szereted, ha az emberek így hagyják faképnél felségedet, ugye?

Angelica közénk állt, és lesütött tekintettel Kyros irányába fordult.

A vámpír zsebre tette a kezét, az arca megkeményedett. Végre mutatott valami érzelmet. Felismertem a gesztust: nehezen tudta visszafojtani az alfákra jellemző temperamentumát.

Az én nevetésem is ugyanolyan erőtlen volt.

Az irodámhoz közeledve talán az lett volna a legbölcsebb, ha néma maradok.

Megpördültem, hogy belépjek a szobába, de még odavetettem:

– Hát, ez kibaszott vicces.

És akkor ott termett.

Kyros olyan gyorsan pördített meg, hogy a térdem összerogyott alattam. Csak annak köszönhetően nem estem el, hogy tartotta a karomat.

– Mi olyan kibaszott vicces? – sziszegte.

Te.

Ez.

Minden.

Az élet.

Angelica suttogva szólalt meg.

– Uram, gondolja át, és legyen óvatos! Ő ember.

Okos megfogalmazás. Egy közvetlen parancs újabb dühkitörésre ösztönözhette volna a trónörököst. Általában megértettem, hogy Kyros állandóan igyekszik megfékezni heves alfa-természetét. Gyűlölte, ha a saját birtoklási vágyának áldozatává válik.

De most?

Megpróbáltam lerázni magamról a kezét. Elengedett, én pedig mindkét kezemet a mellkasára támasztva olyan erősen löktem meg, ahogy csak tudtam.

– Hagyj békén! – kiáltottam az arcába.

El akart menni. Láttam rajta. Amióta találkoztunk, egy része sosem akart a közelemben lenni, és ez most sem volt másképp.

Az érzése teljesen viszonzásra talált bennem.

– Hadd találjam ki! – ziháltam, az érintkezésünktől kimelegedve. – Szükséged van valamire? Ezért vagy itt.

Ismét löktem egyet rajta. Semmi hatás.

– Állj meg! – parancsolta, megragadva a csuklómat.

Megpróbáltam elhúzódni. A szorítása nem változott, és pánik tört rám.

– Engedj el! – rugdalóztam, és alig ismertem fel a hangomat.

– Nem futhatsz el ez elől, Basilia – mondta Kyros, majd a szeme elhomályosult.

De igen. El fogok.

– Miért nem? – csattantam fel. – Te is el akarsz.

Nem tagadta. Ebből vigaszt meríthettem. Egyformán szerencsétlenek voltunk, mindketten csapdában.

A fejemet hátravetve nevettem – a szokásos torokhangomba keserűség vegyült. Mert a harmadik vércsere, amin túlestünk, egészen más okból volt fontos. Még egy dolog, amit a nagymamám halála óta nem álltam neki megfejteni.

Ha Kyros meg én nem lennénk egy pár, semmit sem éreznénk egymás iránt. Nem éreznénk azt a viszketést a bőrünk alatt. Sem késztetést arra, hogy megérintsük egymást.

A nevetésem egyre hangosabb lett.

– A te igaz társad egy kibaszott ember.

Most, hogy hangosan kimondtam a szavakat, rájöttem, hogy ez a legviccesebb dolog, ami valaha történt velem.

– Hagyd ezt abba! – morogta Kyros, és olyan erősen rázott meg, hogy összekoccantak a fogaim.

De hiába. Én tovább nevettem.

Lehajtotta a fejét, szorosan fogta a csuklómat, miközben én felhördültem, hogy milyen szar életem van. Nincsenek hatvan alatti barátaim. Nincs családom. És semmi kibaszott esélyem.

Kyros a szabadulásra irányuló ördögi erőfeszítéseim ritmusában ringatózott, még mindig leszegett fejjel, derűs arckifejezéssel.

Senki sem volt nálam csalódottabb, amikor kiderült, hogy már a mániákus nevetésem sem képes hatni Kyros meditatív állapota ellen.

– Kérlek, engedj el! – suttogtam kifacsarva. Engedj szabadon!

A játékmester vissimo nem engedelmeskedett. Micsoda meglepetés! Felszegte a fejét, és inkább magához rántott.

– Ezt ne merészeld! – csattantam fel.

A karja megfeszült.

– Most már itt vagyok, Basilia.

Most már nem volt rá szükségem. Még a második vércserével kapcsolatos kibaszott hazugságával együtt is elfogadtam volna a támogatását egy héttel ezelőtt. Most viszont nem volt szükségem semmire a vissimóktól.

A legviccesebb dolog az egészben? Csak a vérkötelékes baromság miatt akartam ezt a kapcsolatot, meg azt, hogy érjen hozzám. Ezért viszkettem úgy, mert meg akartam érinteni. De mindez nem volt valódi. Ahogy a Tommyval való barátságom sem volt az.

Nem úgy, mint az a szeretet, amit a nagyi iránt éreztem.

Nem lazultam el az ölelésében, és Kyros végül elengedett.

Jön a második menet, Basi!

– Miért vagy itt? – vetettem rá magam.

– A húgaim mesélték, miről beszélgettek veled a bűbáj alatt.

– Arról, hogy életem teljes hátralévő részében érezni fogod, hol vagyok? – kérdeztem veszélyes hanghordozással.

Az arcomat fürkészte.

– Igen. Erről.

– És aztán egy héten át nem voltál képes szóba állni velem? Eddig is seggfejnek néztelek, de nem egy félős seggfejnek.

Az állkapcsa megfeszült.

– Volt pár dolog, amit el kellett intéznem.

Ingénium.

– Remélem, a játék gyümölcsözően alakul.

Értettem, miért kellett játszania, de a játékuk ártott az embereknek. Nekem is. Tommynak is. Blöff City polgárainak. A klánok kénytelenek voltak emberi kapcsolatokat kötni, akik valószínűleg mindennapos félelemben éltek.

…Rhys, akinek a temetéséről lemaradtam, amíg a harmadik bűbáj szédült ködében időztem. Nem mintha egyébként is részt vettem volna rajta, mivel részben én is felelős voltam a haláláért.

Kyros orrlyuka kitágult, de a hangja nyugodt maradt.

– Így van. Többek között a Feketében biztosított vagyonodnak köszönhetően…, és egyéb elintéznivalók miatt.

Nem volt szükségem a szavait kísérő éles tekintetre.

A Sundulus blöffölt, és ennek hatására a Fyrlia klán egy hatalmas, átminősített mezőgazdasági területekről szóló fejlesztési megállapodást kötött. A területfejlesztő heroinfüggő volt – ahogy arra én is rájöttem –, és arra számítottak, hogy az üzlet meghiúsul.

Mindegy. Ha az Ingéniumról van szó, én totál leszartam, mi történik. Engem csak a Tonyi ikrek érdekeltek.

Amikor a Fyrlia klán tagjai tíz nappal ezelőtt rám támadtak, pontosan ismerték az útvonalam gyenge pontjait. Ami azt jelentette…

– Van még egy dolog, amit meg kell beszélnünk – szólaltam meg. – Valaki ebben a toronyban egy…

Egy szempillantás alatt a közelemben termett, és behemót kezével eltakarta a számat. Zeusz bal tökére esküszöm, próbáltam minden erőmmel figyelmen kívül hagyni, milyen tökéletes érzés volt, ahogy a meleg, bőrkeményedéses keze a számra és a bőrömre simul. Hogy lehetett egy trónörökösnek egyáltalán bőrkeményedéses a keze?

És miért nem gyűlölhettem őt nyugodtan?

Gyűlöltem ezt. Gyűlöltem őt.

Kyros előkapta a telefonját, és begépelt egy üzenetet.

Egész héten gyanúsítottakat hallgattam ki.

Megvetően szipogtam, és kikaptam a kezéből a telefonját.

És egy hét alatt sem találtad meg az elkövetőket?

Megrándult az ajka.

Igyekezhetnél jobban is, nem?

Jeges düh öntött el, miközben begépeltem egy utolsó üzenetet.

Kettőnk közül én voltam nemrég tinilány. JA!

Kyros arca elkomorult.

Hülye! Ez egy dicséret volt – a tizenéves lányok kurvára értettek az ilyen szarsághoz.

Egy ideig méregetett, én pedig nem voltam hajlandó elsőként elszakadni tőle. Azon túl, amin a Fyrlia miatt keresztülmentem, öt adós meghalt, egy másik pedig még mindig nem épült fel teljesen a Kyros emberei közé beépült kém miatt.

A vámpír lehajtotta a fejét.

– Elmegyek. Gyere te is!

Muszáj volt pont ezt a szót használnia?

– Dolgom van.

Úgy terveztem, hogy meglátogatok három ingatlant három különböző kerületben, csak hogy biztosra menjek, mert nem tudni, milyen dobásra kerül sor éjfélkor. Jó ötletnek tűnt felosztani az időmet három kerület között, így aztán tovább dolgozhatok azokon a tulajdonosokon, akiket már félig-meddig megfűztem. Hat házat már megszereztem az ingatlaniroda számára – és mind a klán problémás listáján voltak.

– Ma nem – válaszolta a vámpír, majd megfogta a kezemet, és visszarángatott a recepcióra. – Angelica, tegye szabaddá Miss Tetley napját!

Ha az egyre növekvő ügyfélköröm magánéletében kell elmerülnöm, az azt jelenti, hogy addig sem kell a sajátomra gondolnom.

– Igen, uram – válaszolt a hátam mögül.

Kyros a recepciótól balra lévő lépcső felé pillantott, amikor kiléptünk a széles csarnokból.

– Nem – morogtam.

Ha a lépcsőn megy, a karjába fog kapni.

A szeme egy pillanatra összeszűkült, majd lecsapott, és a karjába lendített.

Felsikoltottam a sebességtől, ahogy futott, és erősen megkapaszkodtam a nyakában.

Hüm, igazából…

Egyre erősebben szorítottam, és csak akkor hagytam abba, amikor Kyros kevesebb mint egy perccel később megállt a 65. emeleten lévő irodai íróasztala mellett.

– Ugye nem akarsz megfojtani? – motyogta, miközben beütötte azt a röhejesen hosszú jelszavát.

– De igen – válaszoltam, és lazítottam a szorításomon.

Csak arra az eshetőségre próbáltam ki, hogy működhet-e, ha a tűz, a lefejezés, valamint a szív visszafordíthatatlan károsodása nem végezne majd vele. Bár továbbra is irtóztam a gondolattól, hogy megöljem Kyrost a vérkötelék miatt.

Összeszorította a száját.

Újabb sebességrobbanás következett, és már pattantam is a hatalmas ágyon a minimalista, minden melegséget nélkülöző Batman-búvóhelyen.

– Azt hittem, komolyan akarsz velem beszélgetni – mordultam rá, amikor becsukta az ajtót. – Hogy gondolhattad egyáltalán, hogy lefeküdnék veled annyi hazugság és átverés után?

Zöld szeme elsötétült a mosolya felett.

– Ez a szoba hangszigetelt.

Erről megfeledkeztem.

A francba!

– Értem. – Megmondhattam volna annak a baromnak, hogy a 44. emeleten van egy hangszigetelt kamra, ahol a vízmelegítő van.

Elkerülve a feszült tekintetét, a szemem megakadt a fenyőtobozon, amit azért adtam neki, mert megmentette az életemet.

A kínos kis díszt, amit egy Pinterest-poszt ihletett, a fiókos szekrény tetejére tette.

Még egy dolog, amit megbántam. Bárcsak sose adtam volna neki!

Leugrottam az ágyról, és a kör alakú kanapéhoz sétáltam, de félúton megálltam, és a bútorokat bámultam.

Átölelem.

Átölel.

Vér csorog lefelé a nyakamon.

Forróság tombolt bennem. Olyan fehéren izzott, hogy el kellett fojtanom a nyögésemet.

Basszus!

A szexuális feszültség a harmadik vércsere után határozottan erősebb volt. A viszketés már-már égetett. Pánik fogott el, ahogy a csapdába esettség érzése visszatért, csakhogy felvette vele a harcot a heves vágyakozás és valami fájdalmas szomorúság.

Ismét a halántékomhoz emeltem a kezem.

Az agyam nem működött.

– Háromszor cseréltünk vért – suttogtam, és vágyakozva pillantottam a kör alakú kanapéra. De csak mert tényleg az volt a legkényelmesebb hely a rejtekhelyén. – A második vércsere után érezte, merre vagyok. Mit tud csinálni velem ezek után?

Nem könyörögtem, hogy mondja meg egyenesen. Nem használtam fel a két megmaradt kérdésemet sem, amire muszáj volt őszintén felelnie. Ennek a vámpírnak az őszintesége szart sem jelentett. Ha a válasz hátrányosan befolyásolta a játékot és így a családját, szemrebbenés nélkül hazudott.

Kyros a szemközti falon lévő konyhasarok felé sétált. Ott kinyitotta a kis hűtőt, és kivett belőle egy zacskó vörös folyadékot.

A szemem a műanyag tasakra szegeztem.

Atya. Úr. Isten!

Egy magas pohárba töltötte a vért, majd a lecsöpögtetett zacskót a mosogató alatti szemetesbe dobta.

A szemembe nézett, amikor belekortyolt.

Közben én megkönnyebbültem, hogy nem tör rám a féltékenység, amiért egy másik ember vérét issza. Meg kellett becsülnöm az ilyen apró örömöket.

Lehúzta az utolsó cseppeket is, én pedig azon agyaltam, zavar-e a látvány, vagy sem. Aztán végighúzta a nyelvét a fogsorán, eltüntetve egy mit sem sejtő ember nyomait.

Ne izgulj fel! Ez nagyon bizarr.

– A harmadik vércsere megváltoztatta a dolgokat, igen – felelte.

– Vagyis már nem tudod megállapítani, mikor hol vagyok? – tört ki belőlem, és nagyon szurkoltam, hogy a válasz igen legyen.

Kyros tekintete elsötétült.

– A kettőnket összekötő jelenségek nem törlődnek, csupán kiegészülnek.

Hát, ez kibaszott jó!

Végre letelepedtem a kanapéra, és újra szemügyre vettem azt a hülye fenyődíszt.

Nem. Nem bírtam elviselni, hogy ott van.

El kell majd vinnem magammal azt a fenyőtobozt, ha elmegyek.

– Akkor mondd, milyen új hatalmad van felettem – mondtam fáradtan, miközben a tarkómon felállt a szőr, mivel Kyros közvetlenül mögöttem helyezkedett el.

– Azt hittem, mostanra már észrevetted. Én egész biztosan észrevettem. De te… elfoglalt voltál.

Pff, hát, így is lehet mondani!

– Bökd már ki, baszd meg!

– Érezzük egymás érzelmeit.

Mi van?

Megpördültem a kanapén, az arcát fixíroztam, és vártam a csattanót.

– Hitetlenség – mondta, és felvonta a szemöldökét. – Nem viccelek, Miss Tetley. Lehet, hogy időnként elhallgatom az igazságot, de nem viccelnék azzal, amin osztozunk.

Osztozunk? Hogy lehet az, hogy én elveszítettem az életem minden kis darabkáját, ő meg továbbra is boldogan osztozkodik itt nekem?

– Utálat. Veszteség – jegyezte meg halkan.

Az érzelmek zűrzavara, amit a bűbáj vége óta éreztem, azért volt, mert én is éreztem az ő érzelmeit.

Az emberi elmém ettől megriadt. Mert hát most tényleg: mi a faszom ez?

Ennek ellenére az érzelmek örvényétől több alkalommal is megszédültem, ugye? Történt már ilyen velem korábban is? Hogy lehet, hogy valaki megszédül attól, hogy túl sok mindent érez?

Basszus, basszus, basszus!

Ismét megszólalt:

– Elfogadás.

Tudtam, hogy jobb, ha nem feszegetem a határokat, és próbálgatom, mit lehet és mit nem, ha a vissimókról van szó. Ahogy Angelica egyszer találóan megfogalmazta: ha egy egér megfigyel egy embert, simán lehet, hogy varázserejű lénynek tartja.

– Hogyan működik? Ugye nem hallod a valódi gondolataimat? – Mert ha igen, akkor nekem annyi.

– Ezen a vércserén erre nem került sor.

Felhorkantam.

– Egy negyedik csere? Na, arra nem fog sor kerülni. Talán nem tehetsz róla, hogy harmadszor is vért kellett cserélnünk, de itt véget ér ez a cirkusz.

– Te vagy az igaz társam – morogta.

A szemem forgattam.

– Igen, és úgy látom, ennek ugyanúgy örülsz, ahogy én.

– Megtiszteltetés számomra, hogy te vagy a társam. – Enyhén meghajolt előttem.

Meglepődtem, hogy a gerince ennyire hajlékony.

– Hagyd ezt, Kyros! Nem kell észlelnem az érzelmeidet, hogy tudjam, ez hazugság.

A háttámlának támaszkodott – a kedvenc kék öltönyömben.

Elnyomva a késztetést, hogy közelebb húzódjak hozzá és ledobáljam minden ruhámat, azt kérdeztem:

– Miért osztasz meg velem hirtelen ennyi információt?

– Megérdemled. A társam vagy.

Mindent megtettem, hogy uralkodni tudjak a reakciómon. Magamban megeresztettem egy gúnyos horkantást, de volt mögötte egy másik érzelem is.

– Rejtőzködés? – fakadtam ki pár másodperc elteltével. – Hazudsz! Nem hiszel te abban, hogy megérdemlem az igazságot.

Na erre nagyon erős volt az ellenvetése.

Megráztam a fejem, és újra nekifutottam.

– Megérdemlem az igazságot, de nem ezért mondod el nekem.

Basszus!

Még jól jöhet, hogy észlelni tudom az érzelmeit. Tényleg jól jöhet.

Ellökte magát a kanapétól.

– Akkor megismétlem: nem hallom a gondolataidat. Csak az érzelmeidet érzékelem. Amit gyakran nehéz megfejteni, hacsak nem erős az érzelem.

Volt valami, amit nem árult el. Azt hiszem, ez is egy újabb dolog volt, amit elhallgatott előlem.

– Megkönnyebbülés, gyanakvás – szólalt meg Kyros, és tisztán éreztem a hangján, milyen pompásan szórakozik.

– Gondolom, ezt az új képességet nem befolyásolja a távolság.

– Nem befolyásolja.

Hátradőltem a kanapén, mindkét kezemmel eltakarva az arcomat.

– Miért épp mi? – Nem voltam elég önző ahhoz, hogy azt kérdezzem: miért én. Hiszen ő is szenvedett emiatt. A harmadik vércsere mindkettőnk számára kényszer volt.

Kyros jókedve elillant.

– Ki tudná ezt megmondani, Miss Tetley?

Furcsa villanás szakította félbe a megjegyzését. Az érzelem eltűnt, mielőtt elcsíphettem volna. Én voltam a Sundulus klán legidősebb tagjának személyes hazugságvizsgálója, és amikor csak lehetett, gyakoroltam ezt az új képességemet.

Lábamat himbálva ismét a fenyőtobozra pillantottam.

– Ez minden, amit tudnom kell a harmadik vércseréről?

– A késztetések felerősödtek, érezzük egymás érzelmeit, és igazi társak vagyunk. Igen.

Ó, csak ennyi? Hát, én tényleg mindent túlreagálok, bocsássa meg a világ!

A csillámok, amelyeket ragasztópisztollyal illesztettem a fenyőtobozra, visszatükrözték a padlótól plafonig érő ablakokon beáramló fényt. A fenyőtobozt egy gyenge pillanatomban adtam Kyrosnak: a bűbáj alatt, és közvetlenül azelőtt, hogy Tommy eljött, hogy közölje velem a nagymamámmal kapcsolatos szörnyű hírt.

Én olyan emberek számára készítettem a fenyőtobozaimat, akik nem önimádó toronytulajdonosok és rabszolgatartók.

Felálltam, és a komód felé vettem az irányt.

Kyros az egyik kezével megragadta a csuklómat.

– Ez csalás – közöltem vele összeszorított fogakkal. Nem engedtem, hogy használd a vámpírképességed.

– Ne nyúlj a tobozomhoz! – figyelmeztetett nyugodt hangon.

– Visszaveszem tőled.

A tekintetemet fürkészte.

– Azért ajándékoztad nekem, mert megmentettem az életed. Talán már nem igaz ez a tény?

– Nagyon sok minden nem igaz már. Mielőtt megkaptad tőlem azt az ajándékot, tisztában voltál vele, hogy nem tudok semmit a második vércsere hosszú távú következményeiről.

Megrántottam a karom, mire Kyros végre elengedte a csuklómat. Kis híján felnyögtem a simító érintéstől.

Jézusom!

Csípőre tettem a két kezemet, és a nagyi gyilkos tekintetével néztem rá.

– Más dolgok is megváltoztak. A bűbáj hatása alatt voltam, amikor ezt neked adtam.

– Mondd el, mi változott még! – siettetett mély hangon.

Baszki, például meghalt a nagymamám, te érzéketlen barom!

Kyros tudta jól, mi történt, de nem tudhatta, milyen érzéssel jár, mert nem engedtem meg magamnak, hogy mindent átéljek, amióta Tommy közölte velem a hírt.

Tudni akarta, mi változott meg?

Hát, jó.

Továbbra is a szemébe nézve arra gondoltam, ahogy a nagymamám a nyitott koporsóban fekszik, és úgy néz ki csukott szemmel, mint egy idegen. Arra gondoltam, attól féltem, Laurel jelentést fog tenni arról a temetés után, ki vagyok valójában; hogy az efelett érzett rémületem beárnyékolta a gyászt, pedig csak arra kellett volna koncentrálnom. Aztán az öt adósra gondoltam, akik már nem voltak itt, a megbántott Tommyra, és a nagymamám barátaira, akiket szintén nagy veszteség ért.

Kyros ajka szétnyílt.

Arra gondoltam, ahogy odamásztam hozzá annak a pincének a talaján, miközben a gyomromból ömlött a vér, és nem éreztem mást, csak a fehéren izzó tüzet, ami közöttünk dübörgött.

Kyros szeme lángra kapott. A lélegzete elakadt.

Olyan egyedül voltam.

Süllyedtem.

El akartam süllyedni.

Miért nem süllyedhettem el csak úgy?

Amikor felém nyúlt, én elhúzódtam tőle. A szüleim elvesztése kellően megedzett ahhoz, hogy szükség esetén be tudjak csapni egy ajtót.

– Ez az, ami megváltozott – suttogtam, amikor már bízhattam a saját hangomban. – Szóval tartsd csak meg azt a kibaszott fenyőtobozt. Úgyis van még százhúsz forgalomban.

Egy inda csapódott a mellkasom közepére – csakhogy ez nem a saját érzésem volt.

Nem törődve a sértettségével, az ajtóhoz léptem.

– Még beszélnünk kell a köztünk élő kémről – szólalt meg halkan.

Nincs olyan, hogy köztünk.

Kezemet a kilincsen tartva lehajtottam a fejem, és a vámpírra néztem.

– Az a legvalószínűbb, hogy valaki olyan lehet, aki közel áll hozzám, ugye?

– Tudod jól, milyen a hallásuk. De tapasztalatom szerint a kémek előkelő pozícióba dolgozzák magukat.

– Ha közel áll hozzám, akkor egy héten belül kiderítem, ki az.

Kyros meglepetten nézett rám.

– Valóban?

Megvontam a vállam.

– Farkasok közt nőttem fel, Kyros. Figyelj és tanulj!