Borítószöveg

Egy asszony, aki még az ellenségével is képes összefogni, hogy megszerezze a fiának a trónt.

A Lancaster-ház örököseként Margaret Beaufort meg van győződve arról, hogy Anglia koronája az ő családját illeti. A fiatal lánnyal kegyetlenül bánik a sors: tizenkét évesen férjhez adják, de egy évvel később megözvegyül, szíve alatt pedig elhunyt férje gyermekét hordja. Amikor aztán majdnem belehal a szülésbe, megfogadja, mindent megtesz azért, hogy egyszer a fia Anglia királya legyen. Szerelem nélküli házasságok, árulás, titkos összeesküvések – Margaret semmitől sem riad vissza, hogy elérje célját.

Philippa Gregoryt méltán nevezik a történelmi romantikus regények királynőjének: ebben a lebilincselően fordulatos könyvében ismét egy erős nőt mutat be, aki sokat tett a Tudor-dinasztia felemelkedéséért, és ezzel megváltoztatta a történelem menetét.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Philippa Gregory: The Red Queen

Simon & Schuster, New York, 2010

Copyright © Philippa Gregory Limited, 2010

Hungarian translation © 2011, 2023 Todero Anna

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítókép © National Portrait Gallery, London

ISBN 978-963-604-318-6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Polyák Béla

A szöveget gondozta Horváth Anita és Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Izing Imre

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anthonynak

1453 tavasza

A belső termek sötétjéből kilépve elvakít az ég ragyogása. Hunyorogva hallgatom a lármát. De nem a seregem szólongat, a suttogásból morajjá erősödő hang nem az ő csatakiáltásuk, nem a kardjuk dobolása a páncélokon. Lenvászon suhog a szélben, de nem az én hímzett angyalaim és liliomaim lobognak, hanem az átkozott angol zászlókat lengeti a diadalmas májusi szellő. Nem a himnuszainkat bömbölik a hangok, hanem halálra szomjazó emberek üvöltenek: az én halálomat szomjazzák.

Amint börtönömből kilépek a térre, elém tárul, sőt, fölém tornyosul úti célom: egy farakás, s nekitámasztva egy durva lécekből összerótt létra. „Egy keresztet… Kaphatnék egy keresztet?” – suttogom. Aztán hangosabban szólok: „Keresztet! Hozzanak keresztet!” És egy férfi, egy idegen, egy angol, azok egyike, akiket örökös átkozódásuk miatt csak „istenvertéknek” nevezünk, felém nyújt egy fából összetákolt feszületet, én pedig minden büszkeségemet feledve kikapom piszkos kezéből. A feszületet szorongatom, miközben odataszigálnak a farakáshoz és fellökdösnek a létrán, melynek durva fokai felhorzsolják a lábamat, csak lépkedek felfelé a farakásra, mely magasabb nálam, aztán feljutok a máglya tetejére erősített ingatag emelvényre, s ekkor durván megfordítanak, és a hátam mögött lévő póznához kötözik a kezem.

Az egész olyan lassan zajlik, hogy már-már kezdem azt hinni, megdermedt az idő, s az angyalok lejönnek értem. Ennél furcsább dolgok is történtek már. Tán nem jöttek le értem az angyalok, mikor birkákat őriztem? Nem szólítottak nevemen? Nem vezettem sereget Orléans felszabadítására? Nem koronáztam meg a Dauphint, és nem űztem ki az angolokat? Én, egyedül? Egy Domrémyből származó lány, aki az angyalok útmutatását követte?

Lent a máglya körül meggyújtják az aprófát, a szélben kavarog, gomolyog a füst. Aztán a farakás lángra kap, forró felhő borul rám, köhögés fog el, hunyorgok, a szememből patakzik a könny. A tűz már mezítelen lábamat nyaldossa. Ostoba módon toporogni kezdek, mintha azt remélném, hogy elkerülhetem a kínokat, és próbálok átlátni a füstön, hátha meglátok valakit, aki egy vödör vízzel a kezében rohan felém, hogy szóljon: a király, akinek a fejére én tettem a koronát, megtiltotta ezt; vagy az angolok, akik egy katonától vettek meg, elismerik, hogy nincs joguk megölni; vagy az egyházam felismeri, hogy tisztességes leány vagyok, tisztességes nő, és nincs semmi bűnöm, csupán szenvedélyesen szolgáltam Istent.

De egyetlen megmentő sem válik ki a lökdösődő tömegből. A lárma fülsiketítő visítássá erősödik: áldások és átkok, imák és trágár szavak keverednek egymással. Felnézek a kék égre, hogy lássam, közelednek-e az angyalaim, s ekkor a máglyán elmozdul egy fahasáb, a póznám megrázkódik, s az első szikrák felrepülnek és belekapnak a köntösömbe. Látom, ahogy leszállnak az ujjára és felizzanak, mint a szentjánosbogarak, kapar a torkom, a füst megköhögtet, és közben így suttogok, akár egy kislány: „Édes Istenem, mentsd meg a leányodat, ments meg engem! Édes Istenem, nyújtsd felém a kezedet! Édes Istenem, mentsd meg a te szolgálóleányodat…”

Csattanást hallok, ütést érzek a fejemen, aztán csak ülök döbbenten a hálószobám fapadlóján, kezemet sajgó fülemre szorítom, nézek körbe, mint egy bolond, de nem látok semmit. A nevelőnőm kinyitja az ajtót, meglát, ahogy kábultan ülök a felborult imazsámoly mellett, és ingerülten rám parancsol:

– Lady Margaret, feküdjön le! Már rég ágyban volna a helye. A Szűzanya nem sokra tartja a szófogadatlan leányok imáját. A túlzás nem érdem. Az anyja úgy kívánja, hogy reggel korán keljen. Nem maradhat fenn egész éjjel imádkozni, ez őrültség.

Becsapja maga mögött az ajtót, aztán hallom, hogy szól a szolgálóknak: egyikük jöjjön be, dugjon ágyba, és aludjon ott mellettem, nehogy éjfélkor megint felkeljek imádkozni. Nem tetszik nekik, hogy az egyházi imaórák rendjét követem; nem akarják, hogy szent életű legyek, mert szerintük túl fiatal vagyok, és szükségem van az alvásra. Még azzal is meggyanúsítottak: csak színlelek, megjátszom a nagy ájtatost, pedig én tudom, hogy Isten hívott a szolgálatára, és kötelességem, legfőbb kötelességem, hogy engedelmeskedjek neki.

De hiába imádkoznék egész éjjel, akkor sem tudnám felidézni a látomást, pedig egy perce még oly világosan mutatkozott előttem, mostanra azonban eltűnt. Egy pillanatra, egyetlen áldott pillanatra ott voltam: én voltam az orléans-i szűz, a szentséges franciaországi Johanna. Megértettem, mire képes egy lány, milyen is lehet egy nő. Aztán visszarántottak a földre, megdorgáltak, mintha csak valami közönséges lányka volnék, és mindent elrontottak.

– Asszonyunk, Szűz Mária, vezess engem, angyalok, gyertek vissza hozzám – suttogom, és megpróbálok visszakerülni a térre, a bámuló tömeg közé, visszajutni abba a borzongató pillanatba. De már odalett.

Csak úgy tudok feltápászkodni, hogy belekapaszkodom az ágy oszlopába. Szédülök a sok böjtöléstől és imától, beütött térdemet dörzsölgetem. A bőröm csodálatosan durva, fel is húzom a hálóingemet, hogy mindkét térdemet megnézzem, és látom, hogy egyformák: kemények és vörösek. Hála istennek, olyan a térdem, mint a szenteknek. Annyit imádkoztam a kemény padlón térdepelve, hogy megkeményedett a bőröm, mint ahogy az angol íjászok ujján is bőrkeményedés nő. Még tízéves sem vagyok, de már olyan a térdem, akár a szenteké. Ez bizonyára számít valamit, bármit mond is öreg nevelőnőm anyámnak az én túlzásba vitt, színpadias vallásosságomról. Olyan a térdem, mint a szenteknek. Az örökös imádkozással lehorzsoltam a bőrt a térdemről; ezek az én stigmáim. Kérem Istent, hogy méltó lehessek hozzájuk, és az életem is úgy végződjön, akár egy szenté.

Ágyba bújok, ahogy parancsolták; mert az engedelmesség erény, még ha egy ostoba, közönséges nőszemélynek engedelmeskedik is az ember. Hiába vagyok annak a férfinak a lánya, aki az angolok egyik legkiválóbb parancsnoka volt Franciaországban, a dicső Beaufort család tagja, s ily módon VI. Henrik angol király trónjának örököse, mégis szót kell fogadnom a nevelőnőmnek és anyámnak, mintha csak afféle egyszerű fruska volnék. A királyságban magas rangú személynek számítok, a király a kuzinom – de idehaza semmibe vesznek, azt kell tennem, amit egy korlátolt vénasszony parancsol, aki végigalussza a pap szentbeszédét, és cukrozott szilvát szopogat az asztali áldás alatt. Úgy fogom fel, hogy ő az én keresztem, s meg is emlékezem róla imáimban.

Ezek az imák megmentik majd halhatatlan lelkét – bár nem érdemli meg –, mert az a helyzet, hogy az én imáim különösen áldottak. Már kislány koromtól, ötéves korom óta tudom, hogy Isten szemében különleges gyermeknek számítok. Évekig azt gondoltam, hogy senkinek sincs rajtam kívül ilyen adottsága – időnként Isten jelenlétét érzem a közelemben, időnként pedig a Szűzanya áldását érzékelem. Aztán tavaly egy Franciaországból hazatérő obsitos katona, aki végigkoldulta az utat a falujáig, bekopogott a konyhánk ajtaján, amikor én éppen a tejet fölöztem, és hallottam, hogy azt kéri a fejőlánytól, adjon neki valami ennivalót, mert ő olyan katona, aki csodákat látott: saját szemével látta a leányt, akit orléans-i szűznek neveztek.

– Engedd be! – parancsoltam, és leszálltam a székről.

– Piszkos – tiltakozott a lány. – Legfeljebb a lépcsőig jöhet.

A férfi becsoszogott, és ledobta málháját a földre.

– Ha nélkülözni tudna egy kis tejet, kisasszonyka… – kezdte siránkozó hangon. – És tán egy kis kenyérhéjat is adhatna egy szegény embernek, egy katonának, aki urát és országát szolgálta…

– Mit mondott az előbb az orléans-i szűzről? – vágtam a szavába. – Meg a csodákról?

Mögöttem a fejőlány motyogott valamit és égnek emelte a szemét, levágott egy darabot egy sötét rozskenyér héjából, aztán tejet töltött egy ócska cserépibrikbe. A katona valósággal kikapta a kezéből, és egy hajtásra kiitta. Látszott rajta, hogy szeretne még.

– Beszéljen! – parancsoltam.

A lány biccentett, jelezve a katonának, hogy engedelmeskednie kell nekem, mire ő megfordult és térdet hajtott előttem.

– Bedford hercegét szolgáltam Franciaországban, amikor először hallottuk, hogy egy leány harcol a franciák oldalán – kezdte. – Egyesek boszorkánynak tartották, volt, aki azt állította, hogy az ördöggel cimborál. De a szeretőm… – A fejőlány intett neki, mire ő fordított egyet a szaván. – Szóval egy ifjú hölgy, akivel közeli ismeretségben voltam, egy ifjú francia hölgy azt mondta, hogy ez a Domrémyből való Johanna az angyalokkal szólt, és azt ígérte, gondoskodik róla, hogy a francia herceg megkapja a koronát és Franciaország trónját. Fiatal falusi lány volt ez a Johanna, de azt állította, hogy az angyalok beszéltek hozzá, és arra biztatták, hogy mentse meg tőlünk az országát.

Egészen elbűvöltek a szavai.

– Az angyalok beszéltek hozzá?

A férfi arcán behízelgő mosoly jelent meg.

– Igen, kisasszonyka. Akkoriban olyan kislányka volt még, mint maga.

– De hogyhogy hallgattak rá az emberek? Hogyan értette meg velük, hogy ő különleges?

– Hát, volt egy nagy fehér lova, férfiruhában járt, még páncélt is viselt. A lobogóját angyalok és liliomok díszítették, és amikor a francia herceg elébe vezették, azonnal tudta, melyik az, pedig ott volt az egész udvar.

– Páncélt viselt? – kérdeztem csodálkozva, mintha nem is egy ismeretlen francia lány élete bontakozott volna ki előttem, hanem a sajátom. Mi lehetne belőlem, ha az emberek megtudnák, hogy az angyalok beszélnek hozzám, akárcsak ehhez a Johannához?

– Páncélt viselt, és csatába vezette az embereit – bólintott a katona. – Láttam őt.

Intettem a fejőlánynak.

– Adj neki egy kis húst meg sört. – A lány beszaladt az éléskamrába, én meg a furcsa emberrel együtt kimentem a konyhából.

A férfi leült a hátsó ajtó mellett egy kőpadra. Én csak álltam és vártam, míg a lány odalökte elé a tányért a földre, ő pedig a szájába tömte az ételt. Úgy falta, mint egy kiéheztetett kutya, minden méltóság nélkül. Mikor aztán végzett és a sörét is kiitta, folytattam a kikérdezést.

– Mikor látta először?

– Hát… – kezdte, és a kabátja ujjába törölte a száját. – Az Orléans nevű francia város ostromára készültünk, és bizonyosak voltunk a győzelemben. Akkoriban mindig mi győztünk, míg ő meg nem jelent. Nekünk különleges, hosszú íjaink voltak, nekik nem; egyszerűen felaprítottuk őket, olyan volt, mintha céltáblákra lődöztünk volna. Én íjász voltam. – Ekkor elhallgatott, mintha elszégyellte volna magát, amiért füllentett. – Íjkészítő voltam – helyesbített. – De minden csatánkat az íjászainknak köszönhetően nyertük meg.

– Nem érdekes, Johannáról beszéljen.

– Őróla beszélek. De előbb meg kell értenie, hogy a franciáknak semmi esélyük nem volt. Nála bölcsebb és kiválóbb emberek is pontosan tudták, hogy végük. Minden csatájukat elvesztették.

– De ő? – suttogtam.

– Ő azt állította, hogy hangokat hallott, az angyalok beszéltek hozzá. Azt mondták neki, hogy menjen el a francia herceghez, ahhoz a mamlaszhoz, ahhoz a senkihez, egyszóval menjen el hozzá, ültesse a királyi trónra, azután pedig űzzön ki minket franciaországi földjeinkről. Ő pedig bejutott a királyhoz, és megmondta neki, hogy el kell fogadnia a trónt, és őt kell a serege élére állítania. A király azt gondolta, a lány talán prófétai adottságokkal van megáldva, ki tudja… mindenesetre nem volt vesztenivalója. Az emberek hittek Johannában. Csak egy falusi lány volt, de úgy öltözött, mint egy katona, és zászlója is volt, melyet hímzett liliomok és angyalok ékesítettek. Johanna küldöttet menesztett egy templomba, és ott aztán meg is találtak egy régi, még a keresztes háborúk idejéből származó kardot, méghozzá pontosan azon a helyen, ahol mondta. Már évek óta ott rejtőzött.

– És tényleg próféta volt?

A katona elnevette magát, köhögni kezdett, aztán köpött egyet.

– Ki tudja? Tán volt valami igazság benne. A szere… a barátnőm szent szűznek tartotta őt, akit Isten elhívott, hogy mentse meg Franciaországot tőlünk, angoloktól. Úgy gondolta, nem fogja a kard. Úgy gondolta, Johanna valójában angyal.

– És hogy nézett ki?

– Egyszerű lány volt, olyan, mint maga. Aprócska, csillogó szemű, kevély.

Nagyot dobbant a szívem.

– Olyan, mint én?

– Nagyon hasonlított magára.

– És neki is mindig mások mondták meg, mit tegyen? Azt mondták neki, hogy nem tud semmit?

A katona a fejét rázta.

– Nem, nem, ő volt a parancsnok. A saját látomását követte. Több mint négyezer fős sereggel támadott ránk, amikor Orléans határában táboroztunk. A parancsnokaink nem tudták rávenni az embereket, hogy harcoljanak ellene; már a puszta látványától is megrémültünk. Senki sem mert kardot emelni ellene. Mindannyian hittük, hogy sebezhetetlen. Továbbmentünk Jargeau-ba, ő pedig a nyomunkban volt, és támadott, folyton támadott. Mind rettegtünk tőle. Megesküdtünk volna rá, hogy boszorkány.

– Most akkor boszorkány volt, vagy az angyalok vezették? – kérdeztem.

A férfi elmosolyodott.

– Láttam őt Párizsban. Nem volt benne semmi ördögi. Úgy nézett ki, mintha maga az Úristen tartaná meg azon a nagy lovon. Az uram úgy nevezte, a lovasok gyöngye. Nem tréfálok.

– Szép volt? – suttogtam. Én nem vagyok csinos lány, és anyámat ez elszomorítja, de engem nem zavar, mert fölötte állok az efféle világi hívságoknak.

A férfi a fejét rázta, és pontosan azt mondta, amit hallani szerettem volna.

– Nem, nem volt csinos, nem volt benne semmi lányos; de sugárzott belőle a fény.

Bólintottam. E pillanatban úgy éreztem, mindent értek.

– Még ma is harcol?

– Jaj de butácska a kisasszony, egyem a szívét! Nem, már nem él. Meghalt, úgy húsz éve.

– Meghalt?

– Párizs után elhagyta a szerencséje; már a város kapujában állt, amikor visszavertük, de nem sokon múlt. Gondoljon csak bele! Kis híján bevette Párizst! Aztán a végén egy burgundiai katona egy csatában lerántotta a fehér lováról – közölte a koldus tárgyilagos hangon. – Váltságdíj fejében átadta nekünk, mi pedig kivégeztük. Eretnekség vádjával megégettük.

Elborzadtam.

– De hiszen maga mondta, hogy az angyalok vezették!

– Egészen a haláláig követte a hangokat – jelentette ki szárazon. – Amikor megvizsgálták, kiderült, hogy csakugyan érintetlen. Ő valóban Johanna volt, a Szűz. És jól látta, hogy végül vereséget szenvedünk majd Franciaországban. Azt hiszem, mostanra ez be is következett. Johanna férfit faragott a királyukból, hadsereget szervezett a katonáikból. Nem volt ő afféle egyszerű leány. Nem hinném, hogy valaha is látok még hozzá hasonlót. Már jóval azelőtt égett, hogy máglyára vetettük volna. A Szentlélek tüze lobogott benne.

Nagy levegőt vettem.

– Én is olyan vagyok, mint ő – suttogtam.

A katona lenézett elragadtatott arcomra, aztán felnevetett.

– Nem, ezek már régi históriák – mondta. – Nem valók az ilyen kisasszonykáknak, mint maga. Johanna meghalt, és hamarosan elfelejtik. A hamvait is szétszórták, nehogy valaki szentélyt építsen neki.

– De Isten beszélt hozzá, egy lányhoz – suttogtam. – Nem a királyhoz szólt, nem is egy fiúhoz. Egy lányhoz beszélt.

A vén obsitos bólintott.

– Nem kétlem, hogy Johanna őszintén hitt ebben – mondta. – Azt sem kétlem, hogy hallotta az angyalok hangját. Nyilván így volt. Máskülönben nem tette volna meg, amit megtett.

Ekkor meghallottam, hogy a nevelőnőm éles hangon szólongat a ház túlsó végében. Egy pillanatra elfordítottam a fejem, s ezalatt a katona felkapta és vállára vetette málháját.

– De igaz mindez? – kérdeztem hirtelen támadt türelmetlenséggel, miközben az obsitos a lábát húzva elindult az istállóudvar és az útra nyíló kapu felé.

– Katonamese – jelentette ki közönyösen. – Nyugodtan elfelejtheti az egészet, elfelejtheti Johannát, énrám meg úgysem fog emlékezni a kutya se.

Hagytam elmenni, de egyáltalán nem felejtettem el Johannát, soha nem fogom őt elfelejteni. Név szerint imádkozom hozzá útmutatásért, és ha lehunyom a szemem, próbálom magam elé képzelni. Attól a naptól kezdve, ha egy kiszolgált katona bekopog Bletsoe ajtaján és ételt koldul, szólnak neki, hogy várjon, mert az ifjú Lady Margaret látni kívánja. Mindig megkérdezem tőlük, ott voltak-e Les Augustins-nél, Les Tourelles-nél, Orléans-nál, Jargeau-nál, Beaugencynál, Pataynál, Párizsnál. Úgy sorolom Johanna győzelmeit, mint a környékbeli bedfordshire-i falvak nevét. Járt nálunk néhány katona, aki megfordult valamelyik csatában; némelyikük látta is őt. Valamennyien egy apró termetű lányról beszélnek, aki nagy lovon ül, a feje fölött zászló leng, mindig ott tűnik fel, ahol a leghevesebb a harc: egy lány, aki olyan, mint egy fejedelem, aki megesküdött, hogy elhozza a békét és a győzelmet a hazájának, aki Isten szolgálatában áldozza fel magát, csak egy lány, semmi több, egy lány, akárcsak én – mégis hősnő.

Másnap a reggelinél megtudom, miért tiltottak el az éjszakai imádkozástól. Anyám azt mondja, készülődjek, mert utazunk, hosszú útra indulunk.

– Londonba megyünk – jelenti ki nyugodtan. – Az udvarba.

Nagy lelkesedéssel tölt el a londoni utazás gondolata, de visszafojtom az ujjongást, mert nem akarok úgy viselkedni, mint egy hiú, fennhéjázó leány. Lehajtom a fejem, és azt suttogom:

– Ahogy kívánja, anyám.

Ennél jobb dolog nem is történhetne velem. Otthonom, a Bedfordshire grófság szívében található Bletsoe túl nyugodt és unalmas, itt nincs rá módom, hogy ellenálljak a világ veszedelmeinek. Nincs kísértés, amelyet le kéne győznöm, senkivel sem találkozom, csak a szolgálókkal meg idősebb féltestvéreimmel, és mindenki úgy tekint rám, mint egy jelentéktelen kislányra. Próbálok Johannára gondolni, amint az apja birkáit legelteti Domrémyben, mindentől elzárva, akárcsak én, a sáros mezők között. Ő bezzeg nem panaszkodott, hogy unja a faluját; csak várta, majd figyelmesen hallgatta a dicsőségre hívó hangokat. Nekem is ezt kell tennem.

Vajon a londoni utazásról szóló parancs az a dicsőségre hívó hang, amelyre vártam? A jóságos VI. Henrik király udvarában fogunk időzni. Az uralkodó nyilván közeli rokonaként üdvözöl majd, hiszen végül is kuzinok vagyunk. Az ő nagyapja és az én nagyapám féltestvérek voltak, és ez igen közeli rokonságnak számít, ha az egyik fél király, a másik nem az, egyébként pedig ő maga hagyta jóvá azt a törvényt, amely ha királyi rangúnak nem is, de törvényes örökösnek ismeri el családomat, a Beaufort-okat. Ő bizonyára meglátja majd bennem a szentség fényét, hiszen mindenki azt mondja róla, hogy őt is ez a fény hatja át. Nemcsak rokonaként bánik majd velem, de rokon szellemnek is tart. Mi lenne, ha úgy határozna, hogy maradjak ott vele az udvarban? Miért is ne? Mi lenne, ha tanácsadójának fogadna, mint a Dauphin Jeanne d’Arcot? Végül is a másod-unokatestvére vagyok, és majdhogynem olyan látomásaim vannak, mint a szenteknek. Csupán kilencéves vagyok, de hallom az angyalok hangját, és ha engedik, egész éjjel imádkozom. Ha fiúnak születtem volna, most már én volnék a walesi herceg. Néha eltöprengek rajta, jobban örültek volna, ha fiúnak születek, s vajon emiatt van-e, hogy oly vakok a belőlem sugárzó fényre. Csakugyan annyira elteltek volna a gőg bűnével, hogy azt kívánják, bárcsak fiú volnék, és észre sem veszik szent leányuk dicsőségét?

– Igen, anyám – mondom engedelmesen.

– Úgy látom, nem vagy valami lelkes – állapítja meg. – Nem is akarod tudni, hová megyünk?

– De igen, kérem, árulja el – mondom beletörődően.

– Sajnálattal közlöm, hogy a John de la Pole-lal kötött eljegyzésedet fel kell bontanunk. Annak idején, hatéves korodban jó partinak tűnt, de most vissza kell lépned. Bíróság elé kell állnod, ahol meg fogják kérdezni, fel akarod-e bontani az eljegyzést, és neked igennel kell válaszolnod. Megértetted?

Ez roppant ijesztően hangzik.

– De hát nem is fogom tudni, mit mondjak.

– Egyszerűen bele kell egyezned az eljegyzés felbontásába. Csak igent kell mondanod.

– És ha megkérdezik tőlem, hogy mit gondolok, ez Isten akarata-e? Ha megkérdezik, hogy ez-e a válasz az imáimra?

Anyám sóhajt, mintha fárasztónak tartana.

– Nem fogják ezt kérdezni.

– De hát akkor mi fog történni?

– Őfelsége, a király ki fog jelölni neked egy új gyámot, majd pedig hozzáad ahhoz a férfihoz, akit kiválaszt számodra.

– Tehát újabb eljegyzés következik?

– Igen.

– Nem vonulhatok kolostorba? – kérdezem nagyon halkan, noha már előre tudom a választ. Senkit sem érdekelnek spirituális adottságaim. – Most sem lehet, miután felbontjuk az eljegyzést?

– Dehogy vonulhatsz kolostorba, Margaret! Ne légy ostoba. A te kötelességed, hogy fiút szülj a családunknak, a Beaufortoknak, örököst, ifjú rokont Anglia királyának, fiút a Lancaster-háznak. A York-háznak, mint tudjuk, bőségesen kijutott a fiúkból. Nekünk is kell egy. És őt te fogod megadni nekünk.

– De én úgy érzem, elhívattattam…

– Arra hívattattál, hogy te légy a következő Lancaster-örökös anyja – vágja oda. – Ez épp elég nagy lehetőség egy lánynak. Most eredj, készülj az útra. A szolgálóid már összecsomagolták a holmidat; neked csak a babádat kell hoznod.

Magamhoz veszem a babámat meg a saját, gondosan másolt imakönyvemet. Természetesen tudok franciául olvasni, és angolul is, de latinul meg görögül nem értek, és anyám nem hajlandó tanítót fogadni mellém. A lányokat nem érdemes oktatni, mondja. Jó lenne, ha latinul is el tudnám olvasni a zsoltárokat meg az imákat, de nem tudom, a kézzel másolt angol nyelvű imakönyvek pedig ritkák és igen értékesek. A fiúk tanulnak latint, görögöt meg egyéb tárgyakat is; de a lányoknak elég, ha tudnak írni-olvasni, varrni, számon tudják tartani a háztartási kiadásokat, zenélnek és a költészetben gyönyörködnek. Ha apátnő volnék, nagy könyvtár állna rendelkezésemre, és az összes szöveget, amit el akarok olvasni, lemásoltathatnám a másolókkal. A novíciák egész nap felolvasnának nekem. Művelt nő lennék, nem pedig egy tanulatlan lány, egy hétköznapi, ostoba lány.

Ha apám élne, ő talán hajlandó volna némi latint tanítani nekem. Nagyon szeretett olvasni és írni; én legalábbis ennyit tudok róla. Évekig élt francia fogságban, és minden egyes napot tanulással töltött. De pár nappal az első születésnapom előtt meghalt. A születésem annyira nem érdekelte, hogy amikor anyám lebetegedett, ő éppen Franciaországban harcolt, megpróbálta visszaszerezni a vagyonát, és nem is tért vissza, csak nem sokkal az első születésnapom előtt, akkor pedig rögtön meg is halt; úgyhogy soha nem ismerhetett meg, és nem tudhatta, milyen adottságaim vannak.

Három nap alatt érünk Londonba. Anyám a saját lován lovagol, én viszont majd egy nyeregpárnán foglalok helyet az egyik lovász mögött. Az illetőt Watnak hívják, és mindenkit az ujja köré csavar az istálló meg a konyha környékén, legalábbis ezt hiszi magáról. Most rám kacsint, mintha azt képzelné, hogy barátságosan fogok bánni egy olyan férfival, mint ő, én pedig a homlokomat ráncolom, hogy emlékeztessem, én a Beaufort család tagja vagyok, ő viszont senki és semmi. Felülök mögé, kénytelen vagyok erősen belekapaszkodni a bőrövébe, és amikor azt kérdezi: Nem fog leesni? Nem fog lepottyanni?, hűvösen nemet intek, mintha figyelmeztetném, hogy eszébe ne jusson szóval tartani egészen Ampthillig.

Ehelyett énekelni kezd, ami semmivel sem jobb. Szerelmes dalokat énekel tiszta tenorhangján, meg aratódalokat, a férfiak pedig, akik mellettünk lovagolnak, hogy megvédjenek a fegyveres bandáktól, amelyek manapság ellepték Anglia útjait, csatlakoznak hozzá. Bárcsak anyám elhallgattatná őket, vagy legalább rájuk parancsolna, hogy zsoltárokat énekeljenek! De anyám boldog, hogy a meleg tavaszi napsütésben lovagolhat, és amikor mellém ér, mosolyogva szólal meg:

– Most már közel járunk, Margaret. Az éjszakát Abbots Langley-ben töltjük, aztán holnap továbbindulunk London felé. Nem vagy fáradt?

Akiknek törődniük kellene velem, annyira nem készítettek fel, hogy még lovagolni sem tanítottak meg. Azt sem engedik, hogy a saját lovamon üljek és vezessenek, még akkor sem, amikor megérkezünk Londonba, és az utcákon meg a piacokon meg a boltokban bámészkodók százai figyelik az ötvenfős menet elvonulását. Hogyan jelenhetek meg hősnőként, Anglia megmentőjeként, ha ott kuporgok a nyeregpárnán Wat mögött, a derékszíjába kapaszkodva, mint valami falusi némber, aki a libavásárba indult? Egyáltalán nem úgy festek, mint a Lancaster-ház örökösnője. Még csak nem is az udvarban szállunk meg, hanem egy fogadóban, mert Suffolk hercege, a gyámom kegyvesztett lett, majd meg is halt, így nem lakhatunk a palotájában. Felajánlom a Szűzanyának azt a körülményt, hogy nincs egy rendes londoni házunk, aztán arra gondolok, hogy neki is csak afféle közös szállás jutott Betlehemben, pedig Heródes palotájában biztosan akadtak üres szobák. Nyilván lehetett volna kényelmesebb megoldást találni egy istállónál. Végül is nem akárkiről volt szó. Úgyhogy én is megpróbálok belenyugodni a helyzetbe, ahogy ő tette.

Én legalább kapok néhány londoni ruhát, mielőtt az udvarba mennénk, hogy felbontsam az eljegyzésemet. Anyám a fogadóba hívatja a szabókat meg a varrónőket, és csodálatos ruhát készítenek nekem. Azt mondják, mostanság az udvarban csúcsos fejdíszt viselnek a hölgyek, olyan magasat, hogy le kell hajolniuk, ha be akarnak lépni egy hét láb magas ajtón. A királyné, Anjou Margit imádja a szép ruhákat, a legújabb kedvence egy rubinvörös árnyalat, amelyet valami újfajta festékből nyernek; állítólag olyan vörös, mint a vér. Anyám az ellenhatás kedvéért angyali fehéret rendel nekem, a Lancaster-ház vörös rózsáival szegélyezve, hogy mindenkit emlékeztessen: kilencéves kislány létemre mégiscsak én vagyok a Lancasterek örökösnője. Miután a ruhám elkészült, lehajózunk Londonba, hogy bemutassanak az udvarban, és bejelentsem az eljegyzésem felbontását.

Ez utóbbi szörnyű csalódást okoz. Abban reménykedtem, hogy ki fognak kérdezni, odaállhatok eléjük, és félénken, de határozottan kijelenthetem: magától Istentől tudom, hogy John de la Pole nem lesz a férjem. Elképzeltem magam a bíróság előtt, amint valósággal elkápráztatom őket, akár a gyermek Jézus a tanítókat a templomban. Azt hittem, elmondhatom, hogy álmomban megtudtam, nem fogok feleségül menni John de la Pole-hoz, mert nagyobb feladatra szemelt ki a sors: Isten maga választott ki, hogy megmentsem Angliát! Én leszek az angol királyné, így írom majd alá a nevemet: Margaret R., azaz Margaret Regina. De nincs lehetőségem, hogy szózatot intézzek hozzájuk, hogy lenyűgözzem őket. Már mindent leírtak, mielőtt odaértünk, csak annyit kell mondanom, hogy „Felbontom az eljegyzést”, és aláírnom a nevemet, egyszerűen csak annyit, hogy Margaret Beaufort, és már készen is vagyunk. Még csak a véleményemet sem kérdezik.

Kint várakozunk a fogadóterem előtt, azután a király egyik embere kijön, és a nevemen szólít: „Lady Margaret Beaufort!” Mindenki körülnéz, és rám pillant. Egy pillanatig, egyetlen csodálatos pillanatig mindenki engem néz, s eszembe villan, hogy le kell sütnöm a szememet, és megvetéssel kell viszonyulnom a világi hívságokhoz, azután anyám bevezet a királyi fogadóterembe.

A király nagy trónusán ül, baldachin borul fölé, mellette pedig csaknem ugyanakkora trón a királyné számára. A királyné szőke hajú, barna szemű asszony, kerek tésztaképe van és egyenes orra. Szépnek és elkényeztetettnek látom, a király haloványnak, sápadtnak tűnik mellette. Első látásra nem mondhatnám Henrikről, hogy a szentség fénye övezné. Teljesen hétköznapi ember benyomását kelti. Rám mosolyog, amikor belépek és térdet hajtok előtte, a királyné tekintete viszont a szoknyámat szegélyező vörös rózsákról a fátylamat tartó kis koronára téved, aztán elkapja a pillantását, mintha csöppet sem érdekelném. Mivelhogy francia, azt feltételezem, hogy nem tudja, ki vagyok. Valaki megmondhatta volna neki, hogy ha nem szül gyermeket, akkor találnak majd egy fiút, akit megtesznek a Lancaster-ház örökösének, és ez nagy valószínűséggel az én fiam lesz. Akkor biztosan nagyobb figyelmet szentelne nekem. De a királyné világias gondolkodású asszony. A franciák szörnyen világiasak lehetnek, legalábbis ezt szűrtem le az olvasmányaimból. Biztos vagyok benne, hogy Anjou Margit még az orléans-i szűzben sem látta volna meg a fényt. Nincs hát abban semmi furcsa, hogy nem ébresztek benne csodálatot.

Mellette egy gyönyörű nő áll, ilyen szép nőt talán még életemben nem láttam. Ezüsttel átszőtt kék ruhát visel, amely úgy csillog, mint a víz. Azt hinné az ember, hogy pikkelyek borítják, mint egy halat. Észreveszi, hogy bámulom, és rám mosolyog; ettől úgy ragyog fel az arca, akár a napsugár a vízen egy szép nyári napon.

– Ki az ott? – kérdezem suttogva anyámtól, aki belecsíp a karomba, hogy maradjak csöndben.

– Jacquetta Rivers. Ne bámuld így – csattan fel, és újra a karomba csíp, hogy kirángasson ábrándjaimból.

Mélyen bókolok a király előtt, és rámosolygok.

– Hőn szeretett féltestvéreimet, Edmund és Jasper Tudort kívánom kinevezni a leánya gyámjaivá – mondja a király anyámnak. – Amíg a leány férjhez nem megy, önnel élhet.

A királyné elfordul, és odasúg valamit Jacquettának, aki előrehajol, hogy jobban hallja. Most olyan, mint egy szomorúfűz a patak partján, magas fejdíszéről lecsüngő fátyla meglibben. A királyné láthatólag nem nagyon örül a bejelentésnek, én viszont döbbenten állok. Várom, hogy valaki a beleegyezésemet kérje, el akarom magyarázni, hogy én Istent kívánom szolgálni, de anyám csak térdet hajt, hátralép, valaki más máris odaáll a helyére, s úgy látszik, a bemutatásom ezzel véget is ért. A király szinte rám se nézett; semmit sem tud rólam, semmivel sem tud többet, mint mielőtt beléptem a terembe, mégis új gyámokat, újabb idegeneket jelölt ki számomra. Hogyhogy nem veszi észre, hogy ugyanolyan különleges, szent gyermek vagyok, amilyen ő volt? Meg sem mondhatom neki, hogy olyan a térdem, mint a szenteknek?

– Szólhatok? – súgom oda anyámnak.

– Eszedbe ne jusson!

De hát akkor honnan tudhatná meg a király, ki vagyok, ha Isten nem siet közölni vele?

– És most mi lesz?

– Megvárjuk, amíg a többi kérelmező is a király elé járul, azután elmegyünk vacsorázni – feleli anyám.

– Úgy értettem, hogy velem mi lesz?

Csak néz rám, mintha azt mondaná: hogy lehetek olyan ostoba, hogy még mindig nem értem?

– Újabb eljegyzés következik – mondja végül. – Nem hallottad, Margaret? Máskor figyelj jobban. Ez még jobb partinak ígérkezik. A király féltestvére, Edmund Tudor előbb a gyámod, majd a férjed lesz. A Tudor fiúk a király anyjának, Valois Katalin királynénak a gyermekei, második férjétől, Owen Tudortól. Két Tudor fivér van, Edmund és Jasper, és a király mindkettejüket nagyon kedveli. Félig királyi vérből valók, mindketten a király kegyeltjei. Te az idősebbikhez mégy feleségül.

– És nem akar találkozni velem az esküvő előtt?

– Már miért akarna?

– Hát hogy lássa, tetszem-e neki.

Anyám a fejét rázza.

– Nem téged akarnak – jelenti ki. – A fiú kell nekik, akit szülni fogsz.

– De hiszen csak kilencéves vagyok!

– Majd vár, míg be nem töltöd a tizenkettőt – mondja anyám.

– Akkor fogok férjhez menni?

– Hát persze – feleli, mintha ostobaságot kérdeztem volna.

– És ő hány éves lesz akkor?

Anyám elgondolkodik.

– Huszonöt – feleli aztán.

Hunyorgok.

– És hol fog aludni? – kérdezem. A bletsoe-i házunkra gondolok, ahol nincs elég szabad szobánk egy nagydarab ifjúnak, a kíséretének, ráadásul még az öccsének is.

Anyám elneveti magát.

– Jaj, Margaret! Te nem otthon fogsz lakni velem. A férjeddel és a fivérével fogsz élni, Walesben, Lamphey várában.

Megint hunyorgok.

– Anyám, elküldene, hogy két felnőtt férfival éljek együtt, Walesben, egymagam? Tizenkét évesen?

Megvonja a vállát, mintha azt mondaná: sajnálja, de nincs mit tenni.

– Jó parti – szögezi le. – Királyi vér, mindkét fél részéről. Ha fiad születik, joggal tarthat igényt a trónra. Te a király unokatestvére vagy, a férjed pedig a féltestvére. A fiad örökre távol tartja majd a tróntól Yorki Richárdot. Csak erre gondolj, semmi másra.

1453 augusztusa

Anyám azt mondta, gyorsan el fog telni az idő, de persze nem lett igaza. A napok csak múlnak, és semmi sem történik. Hiába tudják a St. John családhoz tartozó, anyám első házasságából született féltestvéreim, hogy egy Tudor felesége leszek, semmivel sem mutatnak több tiszteletet irántam, mint amikor De la Pole jegyese voltam. Sőt, még ki is nevetnek, amiért Walesben fogok lakni, azt mondják, arrafelé sárkányok meg boszorkányok élnek, nincsenek is utak, csak hatalmas várkastélyok a sűrű, sötét erdők mélyén, ahol a forrásokból vízi tündérek bukkannak elő, hogy megigézzék a halandó embereket, és mindenfelé emberevő farkasok hordái kószálnak. Semmi sem változik, mígnem egy este, a családi ima idején anyám még áhítatosabban ejti ki a király nevét, mint szokta, és fél óráig külön kell imádkoznunk VI. Henrik király egészségéért eme nehéz időkben; és könyörögnünk kell a Szűzanyához, hogy a királyné felséges méhében rejtőző gyermek fiú legyen, a Lancaster család új hercege.

A királyné egészségéért elmondott imához nem teszem hozzá az „ámen”-t, mert úgy gondolom, nem volt éppen kedves hozzám, és különben is, a születendő gyermek mint első számú Lancaster-örökös az én helyemet veszi el. Nem imádkozom azért, hogy halva szülessen, ez gonosz dolog volna, ráadásul az irigység bűnébe esnék; de azt remélem, a Szűzanya érteni fog lagymatag imáimból, hiszen ő a Mennyek királynője, úgyhogy jól ismeri a trónöröklés gondjait, és tudja, milyen nehéz valakinek lány létére a trónörökösök egyikének lenni. Bármi történjék is a jövőben, királynő nem lehet belőlem, azt senki sem fogadná el. De ha fiam születik, jó eséllyel követelheti majd magának a királyi címet. A Szűzanyának is fia született, persze mindenki ezt akarta, így lett belőle Miasszonyunk, a Mennyek királynője, aki Mary R.-ként, azaz Mária királynőként is aláírhatná a nevét.

Megvárom, míg a féltestvéreim előrerohannak, hogy mielőbb megkapják a vacsorát, aztán megkérdezem anyámat, miért imádkozunk olyan lelkiismeretesen a király egészségéért, és mit értett azon, hogy „eme nehéz időkben”.

– Ma levelet kaptam az új gyámodtól, Edmund Tudortól – feleli aggodalmas arccal. – Azt írja, hogy a király valamiféle önkívületbe esett. Nem beszél, nem csinál semmit; csak ül egy helyben, a földre szegezett tekintettel, és semmivel sem lehet magához téríteni.

– Isten beszél hozzá?

Anyám ingerülten felhorkan.

– Mit tudom én! Ki tudja? A vallásosságod kétségkívül tiszteletre méltó, Margaret. De tény, hogy ha Isten épp most beszél a királyhoz, hát nem a legjobb időpontot választotta a társalgásra. Ha a király gyengének mutatkozik, York hercege a végén még elfoglalja a trónt. A királyné azt kérte a parlamenttől, hogy ruházzák rá a királyi hatalmat, de azok soha nem fognak megbízni benne. Richardot, York hercegét fogják kijelölni régensnek, nem őt. Ez biztos. Akkor aztán a Yorkok fognak uralkodni rajtunk, és a sorsunk igencsak rosszra fordul.

– Ez mit jelent?

– Ha a király nem épül fel, akkor Yorki Richard fog uralkodni helyette, és ő meg a családja igen hosszú ideig töltheti be a régensi tisztet, egészen addig, míg a királyné gyermeke fel nem serdül. Ezen idő alatt a családja elfoglalja a legjobb állásokat az egyházban, Franciaországban és Anglia legjobb helyein. – Ingerülten, sietve lépked előttem a nagyterem felé. – Könnyen lehet, hogy idejönnek, és felbontják az eljegyzésedet. Nem fogják engedni, hogy egy Lancaster-házi Tudorhoz menj feleségül. Ragaszkodnak majd hozzá, hogy az ő családjukból kerüljön ki a férjed, így a fiad az ő örökösük lesz, én pedig kénytelen leszek szembeszállni velük, ha azt akarjuk, hogy a Lancaster-ház rajtad keresztül továbbra is fennmaradjon. Ezzel pedig magamra haragítom Yorki Richárdot, és évekig tartó ellenségeskedés veszi kezdetét.

– De miért olyan fontos ez? – kérdezem, miközben szinte futva próbálok lépést tartani vele a hosszú folyosón. – Valamennyiünk ereiben királyi vér folyik. Miért lennénk riválisok? Mind Plantagenetek vagyunk, mind III. Edwardtól származunk. Mind kuzinok vagyunk. Yorki Richard ugyanúgy a király unokatestvére, mint én.

Anyám felém fordul, ruhája levendulaillatot kavar fel, amint szanaszét söpri a földre szórt gyógyfüveket.

– Lehet, hogy egy családhoz tartozunk, de éppen ezért nem vagyunk barátok, hiszen egymással vetélkedünk a trónért. Nincs rosszabb, mint a családi viszály. Mind kuzinok vagyunk, de ők a York-házhoz tartoznak, mi pedig a Lancaster-házhoz. Ezt soha ne felejtsd el! Mi, Lancasterek közvetlenül III. Edwardtól származunk, a fián, John of Gaunton keresztül. Ez a közvetlen leszármazási vonal. A Yorkok viszont csak John of Gaunt öccséig, Edmundig tudják visszavezetni a családfájukat. Ez csupán oldalág: ők nem Edward örökösétől származnak, hanem annak öccsétől. Ők csakis akkor örökölhetik Anglia trónját, ha egyetlen Lancaster fiú sem maradt. Úgyhogy jól gondold át a helyzetet, Margaret! Mit gondolsz, miben reménykednek, amikor Anglia királya önkívületbe esik, a gyermeke pedig még meg sem született? Mit gondolsz, miről ábrándoznak, amikor arra gondolnak, hogy te Lancaster-örökös vagy ugyan, de csak egy lány, és még férjhez sem mentél? Hogy a fiad megszületéséről ne is beszéljünk.

– Tehát azt akarnák, hogy az ő águkból kerüljön ki a férjem? – kérdezem. Az újabb eljegyzés gondolata megdöbbent.

Anyám felnevet.

– Igen… vagyis hát, őszintén szólva, annak örülnének igazán, ha holtan látnának.

Ettől aztán elhallgatok. Ijesztő gondolat, hogy egy egész család, egy olyan nagy hírű família, mint a Yorkoké, a halálomat kívánja.

– De a király felébred majd, ugye? És akkor minden rendbe jön. És lehet, hogy fia születik. És akkor a fia lesz a Lancaster-örökös, és nem lesz semmi baj.

– Imádkozz Istenhez, hogy a király hamar felébredjen – mondja anyám. – De azért is imádkozhatnál, hogy ne szülessen olyan gyermeke, aki kitúrhat a helyedből. És imádkozz Istenhez azért is, hogy ne szenvedjen halasztást az esküvőd és a nászéjszakád. Mert a York-ház becsvágya nem ismer határt.

1453 októbere

A király tovább álmodik, szendergésében mosoly játszik az ajkán. A szobámban vagyok, egyedül, és megpróbálok úgy ülni, ahogy állítólag ő ül, tekintetemet a padlóra szegezve, hátha engem is meglátogat Isten. Igyekszem kizárni az ablakom alatti istállóudvarból jövő lármát és a mosókonyhából kiszűrődő hangos énekszót meg a mosódeszkához csapott ruhák csattogását. Próbálom lelkemet az Úrhoz emelni, s átérezni azt a mindent magába szívó békét, amely olyannyira elárasztotta a király lelkét, hogy az uralkodó nem látja tanácsadói aggodalmas arcát, sőt, még a feleségét sem, aki a karjába teszi újszülött gyermekét, és kéri, hogy ébredjen fel, üdvözölje a kis Edward herceget, Anglia trónjának örökösét. Még akkor sem rezzen meg, amikor a királyné az arcába kiáltja, hogy ha nem ébred fel, vége a Lancaster-háznak.

Várom, hogy Isten engem is önkívületbe ejtsen, mint a királyt, de valaki mindig jön és megdöngeti az ajtót, vagy kiabálni kezd, hogy menjek le és végezzek el valamilyen teendőt, s ezzel megint csak visszarángatnak a hétköznapi, bűnös világba, és felébredek. Anglia nagy rejtélye, hogy a király viszont nem ébred fel – s miközben csak ül és az angyalok szavát hallgatja, a férfi, aki Anglia régensének nevezte ki magát, Richard, York hercege kiveszi a kezéből a gyeplőt, királyként kezd viselkedni, Margit, a királyné pedig kénytelen odahívni a barátait, és figyelmeztetni őket, hogy hamarosan szüksége lehet a segítségükre, ha meg kell védeni a kisfiút. A figyelmeztetés már önmagában nyugtalanságot kelt. Az urak Anglia-szerte kezdik összetoborozni az embereiket, s azon gondolkodnak, vajon mikor járnak jobban: ha egy gyűlölt francia királyné uralkodik rajtuk, karjában a trón jogos örökösével, vagy ha a jóképű és közkedvelt angol lord, Yorki Richard híveivé szegődnek, és őt követik – bárhová repíti is becsvágya.

1455 nyara

Elérkezett végre az esküvőm napja. Ott állok a templom ajtajában a legszebb ruhámban, a magasra szabott szűk derék összeszorítja a bordáimat, a képtelenül bő ruhaujjban szinte elvész vékony karom és apró kezem. Dróttal merevített, magas, csúcsos fejdíszem olyan nehéz, hogy lehúzza a fejem. A tetejéről lecsüngő fátyol fellebben, és látni engedi sértődött, sápadt arcomat. Anyám ott van mellettem, ő vezet oda a gyámomhoz, Edmund Tudorhoz, aki úgy döntött – és kétségkívül minden bölcs gyám így döntött volna –, hogy leginkább az szolgálja a javamat, ha hozzá megyek feleségül: mint érdekeim védelmezője, önmagát választotta férjemül.

– Félek – súgom oda anyámnak, ő pedig lenéz rám. Csak a válláig érek. Tizenkét éves vagyok, de nem nőttem nagyra, a mellkasom lapos, mint a deszka, a díszes ruhák alatt egyetlen pihe sem nő a testemen. Vászonnal kellett kitömni a fűzőmet, hogy úgy hasson, mintha volna mellem. Gyermek vagyok, akit ideküldtek, hogy teljesítse asszonyi kötelességét.

– Nincs mitől félned – feleli anyám szűkszavúan.

Újra próbálkozom.

– Azt hittem, én is szűz maradhatok, mint Jeanne d’Arc – mondom neki, és megrángatom a ruhája ujját, hogy rám figyeljen. – Tudja, hogy mindig erre vágytam. Kolostorba akartam vonulni. Még most is ezt akarom. Lehet, hogy megkapom az isteni hívást. Talán ez az Úr akarata. Tanácsot kellene kérnünk valakitől. Meg kellene kérdeznünk a papot. Még most is megkérdezhetjük, mielőtt késő lesz. És ha Isten csakis önmagának akar engem? Akkor istenkáromlás volna férjhez menni.

Anyám felém fordul, és megfogja hideg kezemet.

– Margaret – mondja komoly hangon –, tudnod kell, hogy soha nem határozhatsz az életed felől. Lánynak születtél, és a lányoknak nincs választásuk. Még a férjedet sem választhatod meg, hiszen a királyi család tagja vagy. Mindig mások fogják eldönteni, kihez menj feleségül. A királyi vérből valók nem házasodhatnak kedvük szerint. Ezt te is tudod. És végül, a Lancaster-ház tagja vagy. Nem döntheted el, ki mellé állsz. A házadat, a családodat és a férjedet kell szolgálnod. Megengedtem, hogy álmodozz, megengedtem, hogy olvass; de most már itt az ideje, hogy elfelejtsd a buta történeteket, a buta álmokat, és teljesítsd kötelességedet. Eszedbe ne jusson, hogy úgy tégy, mint az apád, aki elmenekült a kötelessége elől! Ő gyáván viselkedett, de te nem követheted a példáját.

Apám váratlan említése megdöbbent. Anyám legfeljebb megfoghatatlan általánosságokat szokott mondani második férjéről, az apámról. Szeretném megkérdezni, hogyan menekült el, miben állt a gyáva viselkedése, de ekkor kitárul a templom ajtaja, és nekem be kell vonulnom, meg kell fognom leendő férjem kezét, és a pap előtt hűséget kell esküdnöm neki. Érzem, ahogy nagy keze megfogja a kezemet, és hallom, amint mély hangján válaszol a kérdésekre, míg én csak suttogok. Walesi aranyból készült súlyos gyűrűt húz az ujjamra. Olyan nagy a gyűrű, hogy össze kell szorítanom az ujjaimat, mint egy kis mancsot, nehogy leessen. Felnézek a férjemre; még mindig nem értem, miből gondolja, hogy efféle házasságra sor kerülhet, mikor a gyűrűje csak úgy lötyög az ujjamon, hiszen még alig tizenkét éves vagyok, ő pedig több mint kétszer annyi: harcedzett, becsvágyó férfi. Kemény ember, egy hatalomvágytól fűtött család tagja. Én viszont még kislány vagyok, és spirituális életre vágyom, azért imádkozom, hogy az emberek észrevegyék a különlegességemet. Ám úgy látszik, mint oly sok más dolog, ez sem fontos senkinek, csak nekem.

Házaséletem a pembrokeshire-i Lamphey várában kezdődik, a borzalmas Wales kellős közepén. Az első hónapokban nincs is időm, hogy anyám és a családom után vágyakozzam, mert itt minden annyira más, hogy eltart egy darabig, míg beletanulok. Az időm nagy részét a szolgálókkal töltöm a várban. A férjem meg az öccse időnként beviharzanak, aztán eltűnnek. A nevelőnőm és a komornám velem jött, de rajtuk kívül mindenki idegen. Mind walesi nyelven beszélnek, és csak bámulnak rám, ha kérni próbálok tőlük egy pohár világos sört vagy egy kancsó vizet a mosdáshoz. Annyira vágyom egy ismerős arcra, hogy még annak is örülnék, ha egyszer csak itt teremne Wat, a lovász.

A várat kietlen vidék veszi körül. Semmi sincs körülöttünk, csak a magas hegyek meg az ég. Látom, ahogy közelednek az esőfelhők, mint egy nedves függöny, aztán fél óra elteltével leszakad a zápor a szürke palatetőkre és a víztől csíkos falakra. A kápolna hideg, rozoga épület, a pap pedig csak igen ritkán bukkan fel errefelé; még rendkívüli ájtatosságom sem tűnt fel neki. Gyakran vonulok vissza a kápolnába imádkozni, ilyenkor lehajtott fejemre vetülnek a fénysugarak a nyugati ablakon át, de még csak észre sem veszi senki. Londonba kilencnapos, viszontagságos utazással lehet eljutni, és a régi otthonom is éppilyen messze van. Anyámtól nagyjából tíz nap alatt ér ide egy levél, de ritkán ír. Néha az az érzésem, hogy elraboltak a csatatérről, és váltságdíj fejében ellenséges földön őriznek, akárcsak annak idején apámat. Még fogságban sem lehetnék magányosabb.

Az egészben az a legszörnyűbb, hogy a nászéjszakám óta egyetlen látomásom sem volt. Délutánonként bezárkózom a szobámba, mintha varrogatnék, és órákig térdepelek. Az estéimet a nyirkos kápolnában töltöm. De hiába. Egyetlen látomásom sincs, nem látom sem a máglyát, sem a csatákat, de még az angyalos-liliomos zászló lobogását sem. Hiába könyörgök a Szűzanyához, hogy láthassam az orléans-i szüzet, nem teljesíti a kívánságomat, s mikor végül visszaülök a sarkamra, eltölt a félelem, hogy csak addig voltam szent, amíg szűz voltam; asszonyként már nincs bennem semmi rendkívüli.

Semmi sem kárpótolhat ezért a veszteségért. Úgy nőttem fel, hogy tudtam: egy nagy ember lánya vagyok, a királyi család tagja, de számomra az jelentette a legfőbb dicsőséget, hogy Isten közvetlenül szólt hozzám, és megajándékozott az orléans-i szűz látomásával. Koldus képében elküldött hozzám egy angyalt, hogy beszéljen nekem Johannáról. William de la Pole-t jelölte ki gyámomnak, aki saját szemével látta a szüzet, hogy utóbb bennem is felismerje ugyanazt a szentséget. Ám később Isten, ki tudja, mi okból, megfeledkezett erről a bölcs tervéről, és hagyta, hogy odavessenek egy férjnek, akit a legkevésbé sem érdekel szent mivoltom, s aki egy szörnyű éjszakán, amikor elháltuk a házasságot, egyszerre vette el a szüzességemet és a látomásaimat. Egyszerűen nem értem, miért van az, hogy Isten előbb kiválasztott, azután megfeledkezett rólam. Eszemben sincs megkérdőjelezni Isten akaratát, de azért eltöprengek rajta: miért választott ki, ha azután egyszerűen csak magamra hagyott itt Walesben? Ha nem Istenről volna szó, akár azt is mondhatná az ember, hogy itt bizony hiba csúszott a tervbe. Semmi keresnivalóm ezen a helyen, az pedig biztos, hogy itt aztán senki sem látja meg bennem az élő fényt. Még rosszabb, mint Bletsoe-ban, ott legalább a szememre vetették, hogy túlságosan szent életű vagyok. Itt viszont fel sem tűnik senkinek, és attól félek, rejtve maradnak az adottságaim, és semmit sem tehetek, hogy jelzőtűz legyek a világ számára.

A férjem jóképű és derék férfi, legalábbis azt hiszem. Napközben ritkán látom őt meg a fivérét, folyton kilovagolnak, hogy fenntartsák a királyság békéjét, mivel gyakoriak a helyi lázongások. Mindig Edmund lovagol az élen; Jasper, az öccse követi, akár az árnyék. Még gyalog is egy ritmusra járnak; Edmund lépked elöl, Jasper pedig a nyomában. Mindössze egy év van közöttük. Amikor először láttam őket együtt, azt hittem, ikrek. Szerencsétlen módon ugyanolyan vörös hajuk és hosszú, vékony orruk van; most mindketten magasak és soványak, de szerintem idővel megtestesednek, és ez nem is lesz olyan soká. Ha beszélnek, be tudják fejezni egymás mondatait, és folyton a maguk kis tréfáin kacagnak. Hozzám ritkán szólnak, és soha nem magyarázzák el, mi olyan mulatságos. Imádják a fegyvereket, képesek egész álló este egy íjhúrról fecsegni. El sem tudom képzelni, mi hasznát veszi az ilyen embereknek Isten.

A várban örökös készenlétben állunk, mert az egymással hadakozó csapatok meg a felfegyverzett, szökött katonák bandái időről időre rátámadnak a környező falvakra. Pontosan az történt, amitől anyám félt, mikor a király először esett önkívületbe: forrong az egész ország. Itt persze rosszabb a helyzet, mint máshol, mert ez már amúgy is meglehetősen vad vidék. És az sem sokat javított a helyzeten, hogy a király felgyógyult – bár az egyszerű embereknek megparancsolták, hogy örvendezzenek –, mert idővel újra visszaesett a betegségébe, és egyesek azt mondják, ez most már mindig így lesz: egy olyan királlyal kell együtt élnünk, aki képtelen ébren maradni. Ez nyilvánvalóan kedvezőtlen. Ezt még én is megértem.

A férfiak fegyvert fognak és fellázadnak a király uralma ellen; korábban az volt a bajuk, hogy a szűnni nem akaró franciaországi háborúk miatt felemelték az adókat, most meg az a bajuk, hogy a háborúk véget értek, de mindent elvesztettünk, amit egykor, a király vitéz apja és nagyapja idején megszereztünk. Persze mindenki gyűlöli a királynét, aki maga is francia, és mindenki azt suttogja, hogy a királyt papucs alatt tartják, valójában egy francia némber uralkodik az országon, és ennél már az is jobb lenne, ha a yorki herceg kezében volna a kormányrúd.

Ha valaki neheztel a szomszédjára, most kihasználja az alkalmat, hogy ledöntse a kerítését, vagy orvvadászatot rendezzen a birtokán, vagy ellopja a tüzelőjét, aztán csetepaté kerekedik a dologból, és Edmund kénytelen odamenni, és sietve igazságot tenni közöttük. Az utak sem biztonságosak, mert mindenfelé Franciaországban kiképzett katonák portyáznak, és kifosztják vagy akár el is rabolják az utazókat. Ha egy szolga mögött kuporogva kilovagolok a várfalak köré épült házakból álló kis faluba, fegyveres testőrt kell magammal vinnem. Látom a sápadt, éhségtől beesett arcokat, és senki sem mosolyog rám, pedig azt gondolná az ember, örülniük kellene, hogy a vár új úrnője érdeklődik irántuk. Mert ugyan ki fog közbenjárni az érdekükben a földön és a mennyben, ha nem én? De nem értem, mit mondanak, mert walesiül beszélnek, és ha túlságosan közel jönnek, a szolgák leeresztik a lándzsájukat, és távolabb parancsolják őket. Nyilvánvaló, hogy a falusiak éppúgy nem látják meg bennem a fényt, mint a várbeliek. Tizenkét éves vagyok – ha most nem veszik észre, hogy én vagyok a fény ebben a sötét világban, hát mikor? De hogyan is vehetne észre bárki bármit ebben a nyomorúságos Walesben, ahol mindent elborít a sár?

Edmund öccse, Jasper elvileg a pár mérföldre lévő Pembroke várában él, de ritkán tartózkodik ott. Vagy a királyi udvarban tölti az idejét, ahol Anglia békéje érdekében próbálja fenntartani a York család és a király közötti törékeny egyezséget, vagy itt van nálunk. De akár a királyhoz indul, akár hazafelé tart, telve aggodalommal, mert a király megint önkívületbe zuhant, mindig tesz egy kerülőt Lamphey felé, hogy itt költse el a vacsoráját.

Vacsoránál a férjem, Edmund kizárólag Jasperrel beszélget. Hozzám szinte egyetlen szót sem szólnak, de végig kell hallgatnom, amint megtárgyalják, hogy fennáll a veszély: Richard, York hercege benyújtja igényét a trónra. A yorki herceg tanácsadója Richard Neville, Warwick grófja, s mindketten túlságosan becsvágyóak ahhoz, hogy egy alvó királynak engedelmeskedjenek. Sokak szerint az ország egyszerűen nincs biztonságban, ha egy régens kormányozza, és amennyiben a király nem ébred fel, Anglia nem bírja ki azt a tizenkét évet, amíg a fia annyi idős lesz, hogy maga uralkodjon. Valakinek meg kell szereznie a trónt, mert nem élhetünk egy alvó király és egy csecsemő uralma alatt.

– Egy újabb hosszú régensséget nem bírunk ki; királyra van szükségünk – mondja Jasper. – Bárcsak évekkel ezelőtt feleségül vetted volna a lányt, és meglett volna a nászéjszaka. Most már valamivel előbbre lennénk.

Elpirulok, és lenézek a tálra, amely tele van szétfőtt, felismerhetetlen vadhúsdarabokkal. A walesiek jobban értenek a vadászathoz, mint a gazdálkodáshoz, és minden étkezésnél valami csontos madár vagy egyéb állat kerül az asztalra, hatalmas adagokban. Alig várom a böjti napokat, amikor csak halat eszünk, sőt, más napokon is böjtöt tartok, hogy ne kelljen megennem azt a ragacsos húst. A közös tálból mindenki a tőrével szedi ki azt a darabot, amelyik megtetszik neki, a pecsenye levét pedig nagy darab kenyérrel mártogatják ki. A kezüket a térdnadrágjukba törlik, a szájukat pedig a kabátjuk kézelőjébe. Még ünnepi alkalmakkor is kenyérszeleteken tálalják a húst, amelyeket azután elfogyasztanak az étkezés végén. Az asztalon nincsenek tányérok. A szalvéta errefelé természetesen francia huncutságnak számít; hazafias kötelességüknek érzik, hogy a kabátujjukba töröljék a szájukat, és mindenki magával hozza a saját kanalát, amelyet a csizmaszárában tart, mintha valamiféle családi kincs volna.

Kiveszek egy darabka húst, és rágcsálni kezdem. A zsírszagtól felfordul a gyomrom. Mintha süket volnék, úgy beszélnek előttem a termékenységemről, meg arról, hogy ha a királynét kiűznék Angliából, vagy a gyermeke meghalna, a fiam volna az egyik lehetséges trónörökös.

– Gondolod, hogy a királyné csak úgy beletörődne? Gondolod, hogy Anjou Margit harc nélkül elhagyná Angliát? Jobban tudja ő ennél, mi a kötelessége – nevet Edmund. – Egyesek szerint túlságosan elszánt volt, egy alvó király nem állhatott az útjába. Azt beszélik, nem is a királytól van a gyermek. Úgy hallottam, inkább hagyta, hogy meghágja egy istállófiú, mint hogy ott maradjon egy üres bölcsővel és egy álomba merült férjjel.

Égő arcomra tapasztom a kezem. Ez elviselhetetlen, de senkinek sem tűnik fel, mennyire szenvedek.

– Ebből elég! – pirít rá a bátyjára Jasper. – A királyné előkelő hölgy, én pedig aggódom érte és a gyermekéért. Te csak azzal törődj, hogy legyen örökösöd, ne traktálj a pletykákkal. Yorknak négy fia van, és napról napra magabiztosabb. Meg kell mutatnunk nekik, hogy a Lancaster-háznak is megvan a maga örököse; ideje, hogy letörjük a szarvukat. A Staffordoknak meg a Hollandoknak is megvan az örökösük. Hol van hát a Tudor-Beaufort fiú?

Edmund elneveti magát, aztán újra tölt a borból.

– Minden éjjel próbálkozom – mondja. – Hidd el. Az asszony maga is szinte gyermek még, úgyhogy nemigen van kedvére a dolog, de én megteszem a kötelességemet.

Jasper most először rám pillant, mintha kíváncsi lenne, mit szólok a házasélet eme zord leírásához. Üres tekintettel nézek vissza rá, s közben a fogamat csikorgatom. Nem kérek az együttérzéséből. Ez az én vértanúságom. A bátyja felesége vagyok, itt élek ebben a parasztkastélyban, a borzalmas Walesben, ez az én vértanúságom, amit felajánlok Istennek, és tudom, hogy Ő majd megjutalmaz érte.

Edmund egyébként igazat mondott az öccsének. Valóban minden éjszaka bejön a szobámba, kissé dülöngélve a sok bortól, amit korhely módjára dönt le a torkán vacsoránál. Minden éjjel bemászik az ágyamba, megragadja a hálóingemet, mintha nem is a legfinomabb Valenciennes-csipke szegélyezné, amelyet az én kislány-öltéseim erősítettek oda, és félrehúzza, hogy odabújhasson hozzám. Minden éjjel a fogamat csikorgatom, de egyetlen szóval sem tiltakozom, még fájdalmas nyöszörgés sem csúszik ki a számon, amikor a legcsekélyebb kedvesség vagy udvariasság nélkül a magáévá tesz; aztán pár pillanattal később minden éjjel kikászálódik az ágyamból, magára kapja köntösét, és köszönet vagy búcsúszó nélkül távozik. Én egész idő alatt egyetlen szót sem szólok, mint ahogy ő sem. Ha egy asszonynak joga volna gyűlölni a férjét, hát gyűlölném őt, amiért erőszakot tesz rajtam. De a gyűlölettől nyomorék gyermekem születne, ezért ügyelek rá, hogy ne gyűlöljem, még titokban sem. Inkább azt csinálom, hogy amikor elment, azonnal kiugrom az ágyból, és miközben avas izzadságszaga még mindig ott lebeg a levegőben, s még mindig égető fájdalmat érzek a lábam között, letérdelek, és imádkozom a Szűzanyához, aki oly szerencsés volt, hogy a testetlen Szentlélek látogatása megkímélte mindettől. Arra kérem, bocsásson meg Edmund Tudornak, amiért így kínoz engem, a Szűzanya gyermekét, Isten kegyeltjét. Engem, akiből hiányzik minden bűn, s akiből minden bizonnyal hiányzik a bujaság. Már hónapok óta férjes asszony vagyok, de a vágy éppoly távol áll tőlem, mint kislány koromban; sőt, úgy érzem, semmi sem gyógyíthat ki hatásosabban egy nőt a bujaságból, mint a házasság. Most már értem, miért mondta a szent, hogy jobb házasságban élni, mint égni. Tapasztalataim szerint a házasságban aztán biztosan nem ég a vágytól az ember.