ALEXANDER WEINSTEIN

AZ ÚJ VILÁG
GYERMEKEI

és más történetek

Alexander Weinstein: Children of the New World

Copyright © 2016 by Alexander Weinstein

Hungarian translation © Bosnyák Edit, Farkas Veronika, Felkai Ádám, Pék Zoltán, Török Krisztina, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alexander Weinstein: Children of the New World

Picador, Macmillan Publishing Group, LLC, New York, 2016

Fordította: Bosnyák Edit, Farkas Veronika, Felkai Ádám, Pék Zoltán, Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-777-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-778-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kalocsai Judit

Korrektor: Bobály Icu

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

TARTALOM

BÚCSÚ YANGTÓL

(Saying Goodbye to Yang)

TÉRKÉPÉSZEK

(The Cartographers)

HÁTORSZÁG

(Heartland)

KIVONATOK AZ ÚJ VILÁG HIVATALOS ÉRTELMEZŐ SZÓTÁRÁBÓL

(Excerpts from The New World Authorized Dictionary)

MÓKSA

(Moksha)

AZ ÚJ VILÁG GYERMEKEI

(Children of the New World)

ZUHANÓÍV

(Fall Line)

AZ ELBUKOTT FORRADALOM RÖVID TÖRTÉNETE

(A Brief History of the Failed Revolution)

VÁNDORLÁS

(Migration)

A PIRAMIS ÉS A SEGG

(The Pyramid and the Ass)

RAKÉTAÉJ

(Rocket Night)

NYÍLTAN

(Openness)

JÉGKORSZAK

(Ice Age)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BÚCSÚ YANGTÓL

Az asztalnál ültünk, és Cheeriost ettünk – a feleségem teát iszogatott, Mika a kanalával játszott, én éppen felvetettem, hogy hétvégén szedjünk almát –, amikor Yang egyszer csak belebólintott a tálkájába. Ez egy váratlan, mechanikus mozdulat volt, amitől a gabonapehely és a tej kifröccsent az asztalra. Yang utána felemelkedett, úgy nézett, mintha mi sem történt volna, majd ismét belezuhant fejjel a tálkájába. Mika szerint nagyon vicces volt az egész. Utánozni kezdte Yangot, előrehajolt, hogy ő is belecsapja a fejét a tejbe, de Kyra már fel is húzta az asztaltól, és sietve kiterelte a konyhából, hogy elláthassam Yangot.

Az ilyen pillanatokban nem reagálok túl jól. Ott álltam a saját konyhámban, magam mögött a hátrarúgott székemmel, teljesen elveszetten. Kikapcsoljam, hívjam fel a céget? Ekkorra a tálka már kiürült, tej csöpögött az asztalról, mindenütt színes gabonakarikák hevertek, és Yangnak volt egy vörös kör a homlokán, ahol a feje becsapódott a tálkába. Egy kis bőrdarab felszakadt a koponyájáról a bal szemhéja felett. Arra jutottam, hogy ki kell kapcsolnom; majd a cég segít az újraindításában. Yang mögé léptem, és kitűrtem az ingét a nadrágjából, miközben előrelendült, majd megnyomtam a hátsó panelje nyitógombját. De az az izé beragadt, és nem nyílt ki.

– Kyra! – mondtam hangosan, a nappali ajtaja felé fordulva. Nem jött válasz, csak Mika sírását hallottam odafentről, aki azért sírt, hogy a bátyjával akar lenni, és Yang fejének ismétlődő puffanásait az asztalon. – Kyra!

– Mi az? – kiabált vissza. Puff.

– Egy Phillipsre lenne szükségem!

– Mi? – Puff.

– Egy csavarhúzóra!

– Nem tudom odavinni! Mika hisztériás rohamot kapott! – Puff.

– Nagyszerű, kösz!

Kyra és én általában nem ilyenek szoktunk lenni. Jó pár vagyunk, jól kommunikálunk és segítünk egymásnak, de a krízishelyzetek mindkettőnkből a legrosszabbat hozzák ki. Yang bal szeme felett teljesen felszakadt a bőr, kilátszott alóla a fehér membrán. Nem volt időm leszaladni a pincébe a szerszámosládámért. Felkaptam egy vajazókést az asztalról, és megpróbáltam csavarhúzóként használni. De a hegye túl széles volt, teljesen használhatatlan a kis csillaghornyú csavaron, úgyhogy inkább beakasztottam a kést a hátsó panelbe, és erősen megfeszítettem. Egy reccsenés hallatszott, majd egy bőrszínű bioplastic csúszott végig a linóleumon, ahogy felpattintottam Yang paneljét. Megnyomtam a kikapcsológombot, és megvártam, hogy a halványkék lámpa kialudjon. Yang riasztóan mozdulatlanul ült a székében, mintha valami nem lenne rendben, és az ablak felé billentette a fejét. Odakint egy bíborkardinális felszállt az ágról, amin ült. Utána Yang egy sóhajjal összegörnyedt, az álla a mellkasára hullott. A bőre alatti megvilágítás kialudt, amitől az arca betegesen szürkévé vált.

Hallottam, hogy Kyra lefelé jön a lépcsőn Mikával.

– Yang jól van?

– Ne gyertek be ide!

– Mika látni akarja a bátyját.

– Ne gyertek be a konyhába! Yang nincs jól! – A konyha faláról visszaverődtek a feleségem és a lányom léptei, ahogy ismét elindultak felfelé.

– A picsába – mormogtam magam elé. Nincs jól? Yang egy ócskavas, és most tettem tönkre a hátsó paneljét. Isten tudja, mennyibe kerülnek azok. Elővettem a mobilom, és felhívtam a Brothers & Sisters Kft.-t segítségért.

1

Amikor három évvel azelőtt örökbe fogadtuk Mikát, az elég haladó szellemű lépésnek tűnt. Úgy gondoltuk, ez a mi kis ellenszavazatunk a klónozásra. Kyra és én mindketten fehérek vagyunk, középosztálybeliek, és könnyű, privilegizált életet éltünk; úgy gondoltuk, ideje, hogy valamit visszaadjunk a világnak. Kyra javasolta, hogy legyen kínai. A földrengés miatt ezrek maradtak árván, köztük Mika is. Nehéz lett volna nem egyetérteni. Amiatt aggódtam legjobban – és ezt négyszemközt is megosztottam Kyrával, továbbá meglehetősen ékesszólóan az örökbefogadási ügynökséggel –, hogy mi lesz a kulturális különbségekkel. Amit én tudtam Kínáról, az csupán fotókból és a Golden Dragon étterem tányéralátéteinek „Tanulj meg kínaiul!” példamondataiból származott. Az ügynökség javasolta, hogy szerezzük be Yangot.

– Ő egy Nagy Testvér, babacsősz és a kulturális ismeretek tárháza egy személyben – magyarázta a nő. Átnyújtott nekünk egy színes prospektust (Kína! – állt rajta vörös, sárkány formájú betűkkel), és azt mondta, meg kellene fontolnunk. Mi megfontoltuk. Kyra heti negyven órát dolgozott a Crate & Barrelnél, én pedig még mindig dupla műszakokat vittem a Whole Foodsnál. Valóban szükségünk volt valakire, aki segít vigyázni Mikára, és nem állt szándékunkban valami klónt használni a környékről. Kyra és én nem vagyunk annyira egocentrikusak, hogy másolásra érdemesnek tartsuk magunkat, és azt sem akartuk, hogy a szomszédaink tökéletes gyerekei bizonytalanságot ébresszenek a lányunkban. Ráadásul esélyünk sem volt felvenni a versenyt Yanggal a kulturális ismeretek terén. Úgy volt beprogramozva, mintha kitűnő eredménnyel végezte volna el az egyetemet, és mélységeiben is értette az olyan kínai hagyományokat, mint az ünnepélyes zászlófelvonások és a szellemek ünnepe. Tudta, mire valók a holdsütemények és a repülő lampionok. Plusz kétszázért olyan modellre frissíthettünk, ami a tajcsira és az akupunktúrára is megtanítja Mikát nagyobb korában. Alaposan elgondolkoztam a dolgon.

– Megtanulhatnék mandarinul – vetettem fel egyik este, amikor az ágyban heverésztünk.

– Ne már! – válaszolta Kyra. – Ki van zárva, hogy megtennéd.

Úgyhogy erősen megszorítottam a kezét, és ezt feleltem:

– Oké, akkor két gyerekünk lesz.

1

Teljesen beprogramozva kaptuk meg; nem volt az a baseballmeccs, pizzafajta, biciklizés vagy film, amit én mutathattam volna meg neki először. Eleinte kísérleteztem ilyesmivel, a barátság illúziója kedvéért, mintha Yang cserediákként lenne nálunk. Elvittem a Comerica Parkba megnézni a Tigers meccsét. Ő ott ült mellettem, földimogyorót rágcsált, és amikor látta, hogy éljenzek, követte a példámat, és a levegőbe emelte a kezét, de nem láttam rajta, hogy élvezné a dolgot. Egy idő után ezek a próbálkozások – a szellemkastélyok látogatásától kezdve a kertben focizásig – kínosnak kezdtek tűnni, mintha Yang csak nekem akarna a kedvemre tenni, úgyhogy pár hónap után feladtam. Velünk élt, ételt evett, diszkréten ürítette a gyomortartályát, fogat mosott, esti mesét olvasott Mikának, és amikor lekapcsoltuk a lámpát, elment aludni.

Ennek ellenére fontos kiegészítő eleme volt az életünknek. Mindig lehetett rá számítani, hogy ébren tartja a társalgást valami Kínával kapcsolatos információval, amit egyikünk sem tud. Emlékszem, amikor vele mentem kocsival valahova a World Drumot hallgatva az NPR-en, és egyszer csak megszólalt a hátsó ülésen:

– Ebben a zenében a hszünt használják, egy ősi kínai hangszert, amely a moll tercre épül. – Máskor Meglepő Tényeket mesélt. Például egyik délután, amikor fagyit vettünk az Old World Creameryben, Mikához fordult, és azt mondta: – Tudtad, hogy a fagylaltot Kínában találták fel több mint négyezer évvel ezelőtt? – Kicsit mechanikusan mondta fel ezt az információt; mi igyekeztünk elejét venni annak, hogy Mika eltanulja tőle ezt a nyelvi sajátosságot. A kijelentéseiben nem volt érzelem, mintha őt nem is érdekelnék ezek az adatok. De Kyra és én tisztában voltunk azzal, hogy ez amiatt van, mert régebbi modell, és ha tekintetbe vettük azokat a pillanatokat is, amikor Mika felé fordult, és azt mondta, „szeretlek, kishúgom”, nem tagadhattuk, hogy a családunk szerves része.

1

Húszpercnyi várakoztatás után tájékoztattak, hogy a Brothers & Sisters Kft. nem fog cserekészüléket adni Yang helyett. A garanciám nyolc hónappal ezelőtt lejárt, ami azt jelentette, hogy egy elromlott Yangom volt, és ha telefonos műszaki segítségre tartok igényt, az harminc dollárba fog kerülni nekem percenként a garancia megszűnése miatt. Leraktam a telefont. Yang még mindig görnyedten ült, állával a mellkasán. Odamentem, és megnyomtam a bekapcsológombot a hátán, abban a reményben, hogy csak újra kellett indítani. Semmi. Nem gyulladt ki a kék lámpa, nem hallottam a teste bemelegedésének zúgását.

A fenébe, gondoltam. Ennyit a nyolcezer dollárunkról.

– Lejöhetünk már? – kiabált le Kyra.

– Várjatok egy pillanatot! – Kihúztam Yang székét, és átkaroltam a derekát. Ekkor öleltem meg először, és a bőre hidege meglepett. Bár majdnem olyan régen élt nálunk, mint Mika, szerintem rajta kívül soha senki nem ölelte vagy csókolta meg. Voltak pillanatok, amikor valamelyikünk viccesen oldalba bökte Yangot, és valami olyasmit mondott, hogy „Fel a fejjel!”, de ebben kimerült a testi érintkezésünk. Ekkor azonban magamhoz szorítottam, szilárdan megvetettem a lábam, és megemeltem. Nehezebb volt, mint gondoltam, olyan súlyú, mint egy tizennyolc éves fiú, aminek tervezték. A vállamra dobtam, és a nappalin át kivittem az autóhoz.

A szomszédom, George éppen a lehullott leveleket gereblyézte. Ő elég barátságos fickó, de egyáltalán nem olyan, mint mi. Mindkét gyermeke klón, és egy hibridautóval jár, aminek olyan matrica van a lökhárítójára ragasztva, hogy „Ha napenergiára vágynék, szoláriumba mennék”. Amikor kinyitottam a csomagtartót, felnézett.

– Az Yang? – kérdezte a gereblyéjére támaszkodva.

– Igen – válaszoltam, és leengedtem Yangot a csomagtartóba.

– Nem semmi. Mi baja van?

– Nem tudom. Az egyik pillanatban még nyugodtan reggeliztünk, a következőben megzakkant. Ki kellett kapcsolnom, és nem akar újraindulni.

– Jézusom. Te jól vagy?

– Igen, remekül – mondtam automatikusan, noha válasz közben rájöttem, hogy nem így van. A lábam erőtlennek tűnt, az ég pedig hígabbnak, mintha kevesebb lenne benne a levegő. De azért örültem, hogy azt válaszoltam, amit. Egy olyan pasas, aki kifesti az arcát a Super Bowl meccseire, nem az a típusú fickó, akinek ki akarnám önteni a szívemet.

– Van szerelőd? – kérdezte George.

– Igazából nincs. El akartam vinni a gyorsszervizbe, hátha…

– Ne vidd oda. Én ismerek egy jó szerelőt, ő csinálta meg Tigert is, amikor nem akarta visszahozni a labdát. Kalamazooban van, de megér egy utat. – George kivett egy névjegykártyát a tárcájából. – Át fogja nézni Yangot, és harmadannyiért megcsinálja, mint amit azok a gyorsszervizesek számolnának fel. Mondd meg Russnak, hogy én küldtelek.

1

Russ Goodman Szervizműhelye három kilométerrel odébb volt az autópálya mellett, egy sor raktárépület között. Mike Kipufogójavítója és egy Stacey Második Lehetősége nevű bolt közé ékelték be. Utóbbi a kirakatában régi puskákat, iPodokat és acél medvecsapdákat bemutató régiségüzlet volt. Két férfi állt előtte baseballsapkában és olajfoltos kockás ingben. Amikor leparkoltam Mike rozsdás kipufogói és olajtartályai előtt, úgy méregették a napelemes autómat, mint egy bolhás kutyát.

– Üdv, Russ Goodmant keresem – szólaltam meg, miután kiszálltam. – Telefonon beszéltem vele.

A magasabbik, egy középkorú férfi őszes borostával és cserzett arcbőrrel odabiccentett a másiknak búcsúzóul.

– Az én leszek – mondta. Készen álltam arra, hogy kezet rázzak vele, de ő csak szívott még egyet a cigarettájából, és azt mondta, hogy lássuk, miből élünk, úgyhogy inkább felnyitottam a csomagtartót. Yang ott feküdt a bikázó kábelek és a szélvédőmosó folyadék mellett, a lábát maga alá hajtva. A feje természetellenes szögben meghajlott, mintha a válla másik oldalára akarná hajtani az állát. Russ odaállt mellém az izmos felkarjával és a dohányszagával, és felsóhajtott. – Maga egy koreait vett. – Ezt tényként jelentette ki. Russ az a fajta ember, akit szándékosan kerülni szoktam; olyasvalaki, akinek valószínűleg mi a saját fajtánkat klónozzuk felirat van a furgonja hátulján.

– Kínai – feleltem.

– Egykutya – válaszolta Russ. Felnézett, és megcsóválta a fejét a másik pasinak. – Nos – folytatta nehézkesen –, hozza be, megnézem, mi baja. – Miközben elindult a műhelye felé, ismét megcsóválta a fejét.

Russ műhelye egy íróasztalból állt egy telefonnal és egy pénztárgéppel, amivel szemben egy másik asztal helyezkedett el, rajta kávéfőzővel, eldobható poharakkal és tejporral. Két műanyag szék várta a látogatókat egy magazinokkal megpakolt újabb asztalka mellett. A műhely ajtaja nyitva volt.

– Hozza ide hátra – mondta Russ. A vállamon Yanggal követtem a hátsó helyiségbe.

A munkaterület tele volt testrészekkel, alaplapokkal, kábelekkel és szerszámokkal. A fal mentén levált karok lógtak, néhány térd, különböző méretű lábak és egy fiatal, olyan tizenhét év körüli lány feje, hosszú, vörös hajjal. A munkaasztalon bőrdarabok és egy női kezekkel teli doboz sorakozott. Az összes bőrszín fehér volt. A helyiség közepén egy olajfoltos, régi masszázsasztal állt. Russ valószínűleg Stacey Másodikjából szerezte.

– Rajta, fektesse le oda – mondta. Lefektettem Yangot a hasára, a fejét az apró, kerek arcmélyedésbe helyezve az asztal felső végén.

– Nem tudom, mi történt vele – mondtam. – Eddig mindig jól volt, de ma reggel elkezdett rosszul működni. Újra és újra az asztalhoz vágta a fejét. – Russ nem válaszolt. – Az jutott eszembe, hogy talán a merevlemezével lehet valami baj – mondtam, miközben úgy éreztem magam, mint egy idióta. Fogalmam sem volt, hogy mi baja, csak George említette, hogy ezt kellene megnézetnem. A gyorsszervizbe kellett volna mennem. Azok között a fiatal, udvarias modorú szerelők között mindig otthon éreztem magam. Russ továbbra sem mondott semmit. Levett a falról egy kalapácsot és egy csillagfejű csavarhúzót. – Maga szerint javítható?

– Majd meglátjuk. Importcuccokkal nem dolgozom – nézett a szemembe először azóta, hogy megérkeztem –, de ha már ismeri George-ot, kinyitom, és ránézek. Menjen, üljön le ott.

– Mit gondol, mennyi ideig fog tartani?

– Nem tudhatom, amíg ki nem nyitottam – felelte Russ a kezét a farmernadrágjába törölve.

– Oké – válaszoltam jámborul, és Russ gondjaira bíztam Yangot.

A váróban töltöttem magamnak egy csésze kávét, és kevertem bele egy kis tejport. Leraktam a csészémet a dohányzóasztalra, és végignéztem a magazinokat. Volt köztük fegyverkatalógus, szerelési útmutató, a Brothers & Sisters kiadványa; visszatettem őket a helyükre. Az asztal mögötti fal tele volt Russ és a gyermekei fotóival, akik mind pont úgy néztek ki, mint ő, közöttük pedig egy apró amerikai zászló lapult azzal a felirattal, hogy a piros, fehér, kékben nincs sárga.

– Pff – engedtem ki a levegőt ösztönösen és idegesen. Ez a fajta hülyeség Észak-Korea lerohanása alatt harapódzott el, amikor az ország sárgáról kékre cserélte a szalagjai színét. Ann Arbor elég haladó szellemiségű város, de még ott is, ha Kyrával kimegyünk az emberek közé Yanggal és Mikával, nagyon sokan kerülik a tekintetünket. Az ÁLLÍTSUK MEG A HÁBORÚT! aktivistái se jobbak. Az első karácsony alkalmával, amikor Kyrát, Yangot, Mikát és engem egyesével megmotoztak a repülőtéren, rá kellett ébrednem, már nem számít, hogy valaki kínai, japán vagy dél-koreai, mindegyik veszélyforrássá változott az amerikaiak szemében.

Úgy döntöttem, nem fogok tovább ott ülni és Russ rasszista propagandáját bámulni, ezért inkább kimentem, hogy megnézzem a medvecsapdákat Stacey-nél.

1

– Meghalt – mondta Russ. – Kicserélhetem a belsejét, többé-kevésbé újraépíthetem az alapoktól, de az nagyjából ugyanannyiba kerülne magának, mint egy használt példány.

Csak álltam ott Yangot bámulva, aki a masszázsasztalon hevert, és a hátából piros és zöld kábelek gubanca lógott ki. Bár a bőre elveszítette eleven színét, még mindig olyan puhának tűnt, mint amikor először hazavittük.

– Más megoldás nincsen?

– A hanggenerátora és a nyelvi rendszere még működik. Ha akarja, kiveszem azokat magának. Így tudni fog beszélni a kislánnyal, csak arca nem lesz hozzá. Ez hatvan dollárba fog kerülni. – Russ egy rongyba törölgette a kezét, miközben kerülte a tekintetemet. Eszembe jutott a másik helyiségben lévő felirat. Persze, gondoltam, pontosan el tudom képzelni, milyen örömét fogja lelni Russ abban, ha szétvagdoshatja Yangot.

– Nem, köszönöm. Hazaviszem. Mennyivel tartozom?

– Semmivel – felelte Russ. Felnéztem rá. – Maga ismeri George-ot – tette hozzá magyarázatképpen. – És egyébként sem tudom megjavítani.

1

A hazaúton felhívtam Kyrát. A második csengésre felvette.

– Halló!

– Szia, én vagyok az. – Rekedtes volt a hangom.

– Jól vagy?

– Igen – feleltem, majd hozzátettem: – Igazából nem.

– Mi a baj? Yang hogy van?

– Nem tudom. A szerelő, akivel beszéltem, azt mondta, hogy meghalt, de nem hiszek neki. A fickó utálja a távol-keletieket. Arra gondoltam, hogy átviszem Yangot a gyorsszervizbe. – A vonal túlsó végén csend támadt. – Hogy van Mika? – kérdeztem.

– Folyamatosan azt kérdezgeti, hogy Yang jól van-e. Beraktam neki egy filmet… Meghalt? – kérdezte. – Biztos vagy benne?

– Nem, nem vagyok biztos. Nem tudom. Még nem állok készen arra, hogy lemondjak róla. – Nézd – pillantottam a műszerfal órájára –, még csak három óra van. Összeszedem magam, és elviszem a gyorsszervizbe. Biztos vagyok benne, hogy ha elég pénz lesz nálam, tudnak majd tenni valamit.

– De mit csinálunk, ha meghalt? – kérdezte Kyra. – Hétfőn dolgoznom kell.

– Majd kitaláljuk – válaszoltam. – Várjuk ki, amíg kapok egy másodvéleményt.

Kyra még közölte velem, hogy szeret, én viszonoztam a kedvességét, és letettük. A könnyeket akkor éreztem meg, amikor a Bluetoothom kikapcsolt. Eszembe jutott az előző ősz, amikor éppen Kyra játszott Mikával. Én a garázsban voltam, a gereblyét vittem le, amikor meghallottam magam mögött Yangot. Zavartan ácsorgott az ajtóban, mintha nem tudná, mit csináljon, miközben Mikára más vigyáz.

– Segíthetek neked? – kérdezte.

Azon a hűvös késő délutánon, miközben a vörös és a narancssárga levelek ott hullottak körülöttünk (én a mellényemben voltam, Yang pedig a fekete ruhában, amiben megvettük), Yang és én csendben gereblyéztük a leveleket nagy kupacokba a lapos földön, amíg a hátsó kert úgy nem kezdett kinézni, mint egy levélkunyhókból álló falu. Utána Yang tartotta a zsákokat, én lapátoltam a leveleket, és kivittük őket a járdára.

– Kérsz egy sört? – kérdeztem, miközben letöröltem a verejtéket a homlokomról.

– Oké – válaszolta Yang. Bementem, és kivettem két hideget a hűtőből, majd együtt üldögéltünk a hátsó tornác szálkás cédrusán, azt figyelve, ahogy a nap bezuhan a fák mögé, és az első csillagok életre pislogják magukat felettünk.

– Egy hideg sörhöz nincs fogható – ittam egy kortyot.

– Nincs – felelte Yang. Követte a példámat, és hosszan meghúzta az italt. Hallottam, ahogy a folyadék lecsobog a tartályába.

– Ezt teszik a férfiak a családjukért – mutattam a sörömmel az avartalan kertre. Anélkül, hogy ráébredtem volna, úgy kezdtem kezelni Yangot, mintha a fiam lenne, és elképzeltem, ahogy egy szép napon ő is avart fog gereblyézni a saját feleségének és gyermekeinek. Ekkor merült fel bennem először, hogy Yang csak véges időt fog velünk tölteni. Hogy eljön az a pillanat, amikor kikapcsoljuk és levisszük a pincébe; egy antikvitás lesz, amivel Mika már nem fog tudni mit kezdeni, amikor saját gyerekei lesznek. Abban a pillanatban legszívesebben átkaroltam volna Yangot. De ehelyett csak annyit mondtam: – Örülök, hogy kijöttél és velem dolgoztál.

– Én is – felelte Yang, és ivott még egy kortyot a söréből. Pontosan úgy nézett ki, mint én, amikor az ajkához emelte az üveget.

1

A gyorsszervizes kölyökkel fesztelenebbül éreztem magam, mint Russ-szal. Élénkvörös mellényt viselt, alatta tiszta, fehér inget, és egy névkitűzőt, amin az állt, hogy ÜDV, RONNIE VAGYOK! Valószínűleg még a huszonegyet sem töltötte be. De barátságos volt, és amikor meséltem neki Yangról, azt felelte:

– Hű, ez nem jó – ami legalább egy kicsit együttérzően hangzott. Azt mondta, csak egy órával később tudnak nekilátni. Ennyit a „gyors”-ról, gondoltam. Leraktam Yangot a pultra, és megadtam a nevem.

– Szólítjuk, ha kész van – felelte Ronnie.

Várakozás alatt az üzletben bolyongtam. Volt egy bemutatópéldányuk a Bokszbajnokságból, úgyhogy felvettem a kabátot és a szemüveget, és kiálltam egy Vance nevű fickó ellen, aki Kaliforniában játszott. De nem tudtam kitalálni, hogy kell lebukni vagy védekezni, és amikor ütöttem, a fickó a képernyőn csak az orrát törölgette a kesztyűjével. Vance ripityára vert, úgyhogy visszatettem a szemüveget és a mellényt a polcra, és elindultam megnézegetni a többi felszerelést. Éppen a legújabb GondolatTelefonnal játszottam, amikor meghallottam a nevem a hangszóróból, úgyhogy visszamentem a szervizpulthoz.

– Kiégett – mondta a kölyök. – Ha őszinte akarok lenni, talán nem is baj, hogy fűbe harapott. Ez egy nagyon idejétmúlt modell. – Úgy hintázott előre-hátra a sarkán, mintha türelmetlenül várná, hogy mikor kezdhet bele a következő feladatába.

– Semmit nem tud csinálni? – kérdeztem. – Ő a lányom Nagy Testvére.

– A nyelvi rendszere teljesen működőképes. Ha akarja, leválaszthatom a fejét.

– Most viccel? Nem fogom odaadni a lányomnak a bátyja fejét, hogy játsszon vele.

– Ó – felelte a kölyök. – Hát, izé, a hangdobozát is kivehetem. És újrahasznosíthatjuk a testét, cserébe húsz dollár kedvezményt adunk bármelyik digitális fényképezőgépünkből.

– És mennyibe fog ez kerülni?

– Kilencvenöt a vizsgálat, harmincöt az újrahasznosítás és a hangdoboz eltávolítása még százötven lenne. A munkadíj és a forgalmi adó után olyan háromszáz.

Felmerült bennem, hogy visszaviszem Russhoz, de az nem lett volna járható út. Amikor elmondta nekem, hogy Yangot nem lehet megmenteni, olyan gyanakvó pillantást vetettem rá, amit nem lehetett félreérteni.

– Akkor vegye ki a hangdobozt – feleltem –, de semmi újrahasznosítás. Meg akarom tartani a testet.

1

George odakint dobálta a labdát az egypetéjű ikreivel, amikor hazaértem. Felemelte a kezét a gyerekeinek, hogy hagyják abba egy kicsit a dobálást, majd odalépett a kertünket elválasztó alacsony sövényhez.

– Hé, hogy ment Russnál? – kérdezte, miközben kiszálltam a kocsiból.

– Nem túl jól. – Meséltem neki Yangról, arról, hogy másodvéleményt is kértem, hogy a hangdoboza ott van a hátsó ülésen, a teste pedig egy nagy gyorsszervizes zsákban a csomagtartóban. Ügyeltem arra, hogy minél érzelemmentesebb maradjon a hangom. – Mit várhat az ember a mai elektronikától? – igyekeztem nemtörődömnek tűnni.

– Ember, annyira sajnálom – felelte George csendesebb hangon, mint ahogy valaha is beszélt hozzám. – Yang jó gyerek volt. Emlékszem, amikor átjött, hogy segítsen Danának bevinni a bevásárlózacskókat. A gyerekek még mindig emlegetik azt a jóslásos izét, amit a három érmével mutatott nekik.

– Igen – feleltem a bokrokra meredve. Éreztem, ahogy ismét nekiindulnak a könnyeim. – Mindegy, nem nagy ügy. Nem akarlak zavarni a játékban. Majd kitalálunk valamit. – Ez szemenszedett hazugság volt. El sem tudtam képzelni, mit találhatnánk ki. Szükségünk volt Yangra, és nem engedhettünk meg magunknak egy másik modellt.

– Hé, ide figyelj – mondta George. – Ha segítségre lenne szükségetek, csak szóljatok. Ha vigyázni kellene a gyerekre napközben vagy ilyesmi. Majd beszélek Danával. Biztos vagyok benne, hogy szívesen elvállalná Mikát. – George átnyúlt a sövényen, a keze egyenesen felém tartott. Egy pillanatra bevillant a Bokszbajnokság, és azt hittem, meg akar ütni. Ehelyett csak megveregette a vállamat. – Nagyon sajnálom, Jim – mondta.

1

Aznap este az ágyban feküdtem Mikával, és a Jó éjszakát, holdat olvastam neki. Hónapok óta akkor olvastam neki először. Utoljára akkor csináltam ilyet, amikor Kyra családját látogattuk meg, és ki kellett kapcsolnunk Yangot a hétvégére. Mire az utolsó oldalra értem, Mika már aludt. Megpusziltam a fejét, és lekapcsoltam a lámpát. Kyra az ágyban feküdt, és olvasott.

– Azt hiszem, most elkezdek ásni – mondtam neki.

– Gyere ide – felelte, miközben lerakta a könyvét. Átkeltem a szobán, és keresztben lefeküdtem az ágyra, fejemet a hasán nyugtatva.

– Neked is hiányzik? – kérdeztem.

– Ühüm – válaszolta. A fejemre tette a kezét, és beletúrt a hajamba. – Azt hiszem, jó ötlet lenne holnap elbúcsúzni tőle. Biztos vagy benne, hogy odakint kellene eltemetnünk?

– Igen. Nincs benne szerves anyag. Azok a srácok a gyorsszervizben kivették belőle a gyomortartályát. – A mennyezetet néztem, azt, ahogy a lámpáink egy fénykört vetettek, majd egy sötét árnyékot. – Nem tudom, hogy fogunk nélküle elboldogulni.

– Cssss – simogatta meg a hajam Kyra. – Majd kitalálunk valamit. Miután ma felhívtál, beszéltem Tina Matthewszal. Emlékszel még a lányára, Laurenre?

– A klónra?

– Igen. Ezt a szemesztert otthon tölti, nem megy neki az egyetem. Tina azt mondta, Lauren vigyázhat Mikára, ha szükségünk van rá.

Kyra felé fordítottam a fejem.

– Azt hittem, nem akarjuk, hogy Mikát klónok neveljék fel.

– Azt tesszük, amit tennünk kell. Egyébként is, Lauren kedves lány.

– Ő is olyan üveges szemmel, közönyösen néz. Pont, mint az anyja – válaszoltam. Kyra nem felelt. Tudta, hogy irracionális vagyok, ahogy én is. Felsóhajtottam. – Csak annyira reméltem, hogy távol tarthatjuk magunktól a klónokat.

– De meddig? A bátyád és Margaret idén nyáron terveznek klónoztatni. Hamarosan nagybácsi leszel.

– Igen – feleltem csendesen.

Mióta a kezembe nyomták Yang hangdobozát, mintha lelassult volna az idő. A lenyugvó nap fénye mintha egy örökkévalóságon át nyúlt volna végig az otthonunk fapadlóján. A hangok is élesebbé váltak, mintha mostanáig füldugóval éltem volna. Eszembe jutott, hogy rezgett Mika szemhéja álmában, milyen volt George kezét a vállamon érezni. Felültem, Kyra felé fordultam, és megcsókoltam. Az ajka puhaságáról az első csókunk jutott eszembe. Kyra megszorította a kezem.

– Elkezdhetnél ásni, hogy még ma este megvigasztalhassalak – mondta. Elmosolyodtam, és felkeltem az ágyról. – Ne aggódj! – tette hozzá Kyra. – Szép temetés lesz.

A folyosón, útban a lépcső felé Yang szobájának résnyire nyitott ajtaja láttán megálltam. Ahelyett, hogy lementem volna, odasétáltam az ajtóhoz, benyitottam, és felkapcsoltam a lámpát. Ott volt az ágya, tökéletesen bevetve, az íróasztala, a nehéz tölgyfa komódja és egy gardrób tele fekete ruhákkal. Az egyik falon Kína térképe lógott, amit még a Brothers & Sisters Kft. küldött, és egy zászló a Tigers-meccsről, ahova elvittem Yangot. A minimalista berendezésben nem sok minden volt, ami rá emlékeztethetett volna. De az ágya melletti polcon ott hevert egy baseballkesztyű. Azt Yang vette magának abból a kevés zsebpénzből, amit adtunk neki. Egy játékboltban voltunk, amikor berakta a bevásárlókocsiba. Nem kérdeztünk rá, és ő sem említette, miért vette meg. Amikor hazaértünk, letette a polcra a Tigers-zászló mellé, és azóta is ott hevert érintetlenül.

Az ablakpárkányon a halott éjszakai és nappali pillangókból álló gyűjteménye úgy nézett ki, mintha a tagjai mindjárt elrepülnének. Ezeket az elektromos rovarirtónk alól gyűjtötte a nyáron, és hímporos tetemüket az ablak mellé rakta. Odasétáltam, és végignéztem a gyűjteményen. Ott volt a hatalmas szárnyú holdasszövő lepke, amelynek két álszeme egyenesen rám meredt, a pompás királylepke szárnyának mozaikja és egy kisebb, jellegtelen barna és ezüstszürke éjjeli lepkékből álló csoport. Kyra egyszer rákérdezett nála a rovarokra. Yang arca egy pillanatra felragyogott, és azt felelte: „Hát nem gyönyörűek?” Utána viszont, mintha hirtelen elszégyellte volna magát, gyorsan elhadart egy Meglepő Tényt a kínai tarkalepkéről.

De leginkább az íróasztalán lévő dolgok vonták magukra a figyelmemet. Apró gyufásdobozok álltak halomban az asztal közepén, a gyufaszálak parányi gerendaként kötötték össze őket. Az egyik sarokban felfedeztem azt a narancssárga kupakos ragasztót, amely a szerszámosdobozomban szokott lenni. Mit akart Yang készíteni? Egy rönkkunyhót? Egy kis faemberekből álló várost? Lehet, hogy ő így kísérletezett a művészettel; azzal a fajtával, ami a beleprogramozott kalligráfiával ellentétben kizárólag a sajátja volt. Azt terveztem, hogy másnap bezsákolom a ruháit, és felajánlom őket egy jótékonysági boltnak, a Brothers & Sisters posztereket pedig kidobom, de azokat a gyufásdobozokat, a lepkéket és a baseballkesztyűt elrakom. Azok voltak az egyetlen nyomai annak a fiúnak, aki Yang lehetett volna.

1

A temetés jól ment. Gyönyörű októberi nap volt, ritkás, kék éggel, és a nap lángra gyújtotta a fákat, kiemelve az évszak borostyán- és napsárgáját. Egy rakás ütődött, akik eltemetik az elektronikus eszközüket, mint a pogányok. De nem érdekelt. Ha arra gondoltam, hogy Yangot szétszaggatják egy újrahasznosító telepen, vagy begyömöszöljük egy szemeteszsákba, és kidobjuk a kukába, úgy éreztem, jó döntést hoztunk. Miközben ott álltunk családilag a hátsó kertünk sarkában, mondtam pár búcsúszót. Megköszöntem Yangnak azt az örömöt, amit az életünkbe csempészett. Utána Mika és Kyra is búcsút vettek. Mika sírva fakadt, és Kyra és én lehajoltunk, átöleltük, és csak álltunk ott, egymást támogatva a kora reggeli napfényben.

Amikor az egésznek vége lett, bementünk megreggelizni. Éppen a gabonapelyhünket ettük, amikor megszólalt a csengő. Felálltam, hogy ajtót nyissak. A küszöbön egy üvegváza várt, tele orchideákkal és fehér liliomokkal. Egy kis képeslap volt hozzájuk erősítve. Letérdeltem, és kinyitottam. Nem akartalak zavarni titeket. Csak ezt akartam odaadni. Őszinte részvétünk – George, Dana és az ikrek. Elképesztő, gondoltam. És mindez egy olyan fickótól, aki kifesti az arcát a Super Bowl meccseire.

– Hé, nézzétek, mit kaptunk – mondtam, miközben bevittem a virágokat a konyhába. – George küldte őket.