Melinda Bald

Találj rá

mÁMORtánc – 1.rész

Book Dreams Kiadó 2020

Melinda Bald

Találj rá

mÁMORtánc

© Melinda Bald © Book Dreams Kiadó

Szerkesztő: Masiko Fable

Borítóterv: Halasi Miklós

Képek forrása: Shutterstock

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 978-615-6155-51-1

Minden jog fenntartva.

Book Dreams Kiadó

2021

Melinda Bald

Találj rá

mÁMORtánc – 1.rész

Valami új kezdete

Péntek este hét óra és én még mindig az irodában ülök. Ennél jobb programot el sem tudnék képzelni. A jó szívem. Komolyan egyszer ez fogja okozni a vesztemet. Képtelen vagyok nemet mondani, ha valaki segítséget kér tőlem. Egyszerűen jó érzéssel tölt el, hogy örömet szerezhetek másoknak. Ez egészen addig így van, míg rá nem jövök milyen szívás tud lenni néha a nagylelkűség. Mert persze végül nekem kell túlóráznom, nekem kell dupla munkát végezni, nekem kell fuvarozni az undok rokonokat. Ilyenkor mindig megfogadom, hogy soha többé senkinek nem teszek egyetlen szívességet sem. Ehhez az elhatározásomhoz keményen tartom is magam egészen addig a pillanatig, míg valaki újra meg nem kér valamire. Ezzel bezárul az ördögi kör.

Viky, a legjobb barátnőm, minden egyes alkalommal hatalmas szentbeszédet tart, hogy végre a sarkamra kellene állni, ne legyek már mindenkihez annyira kedves. Mindig egy tucat ehhez hasonló kioktatást kell végighallgatnom. Bevallom őszintén eljutottam arra a szintre, hogy egyszerűen kizárom az elmémből a szavait. Persze tudom, hogy igaza van. Minden egyes alkalommal a saját bőrömön tapasztalom. Lehet, én az a fajta ember vagyok, aki nem tanul a hibáiból. Na, szóval egy ilyen szívességnek köszönhetően ülök még mindig az irodámban egy hatalmas kupac papír felett. De, hogy valami jó is legyen az egészben, gyorsabban haladtam a munkával, mint gondoltam, így nem kell kilencig itt rostokolnom. Hamarosan indulok haza. Otthon pedig vár rám Matt. A mai napom fénypontja az lesz, mikor végre a karjaiban lehetek. Most még jobban vágyom rá, mint általában. Fáradt vagyok és mérges. Csak az éltet, hogy nemsokára hozzá bújhatok. Magamba szívhatom az illatát. Hallgathatom megnyugtató szívverését.

Fénysebességgel szedem össze a holmimat. Alig húszpercnyire van a lakásom az irodától. Most mintha mégis arrébb költöztették volna néhány kilométert. Útközben még beugrok a sarki kínai kifőzdébe, hogy vegyek egy adaggal a kedvenc tésztájából. Biztosan örülni fog neki. Már a gondolattól is hatalmas mosoly jelenik meg az arcomon.

Belépek a lakásba. A holmimat lerakom az ajtó melletti kisasztalra. Fogom a még gőzölgő ételt és a konyhába sétálok vele. Az egész ház csendes. Nem ég egyetlen lámpa sem. Biztosan elment futni. Egy órával hamarabb értem haza, mint ígértem. Kipakolom a tésztát a pultra. Iszom egy pohár vizet és elindulok a hálószoba felé.

A folyosón megtorpanok egy pillanatra. Fura hangok szűrődnek ki a szobából. Talán valami filmet néz. Tovább lépdelek.

De valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva lábujjhegyen közelítek az ajtó felé. Már a kilincsen van a kezem, mikor ismét meghallom azokat a furcsa hangokat. Talán nyögések? Mintha az ágy nyikorogna? Lefagyok. Nem merek megmozdulni, még levegőt venni sem. Egy apró kis gondolat kezd bekúszni az agyamba. Márpedig én nem akarok róla tudomást venni. Csak állok, sóbálvánnyá meredve.

– Óh, Matt! Ez az! – szűrődik ki egy női hang. Tisztán és érthetően.

Gyerünk, menj be! Törd rájuk az ajtót! Rángasd ki azt a kis ribancot az ágyadból! – bíztat a harciasabb énem.

Ezt kellene tennem. De nem tudom rávenni a testrészeimet, hogy engedelmeskedjenek nekem. Meg sem mozdulnak. Mintha lebénultam volna.

Tűnj innen! Húzz el innen! Majd később visszajössz, egy óra múlva! Aztán besétálsz az ajtón, mintha mi sem történt volna! – suttogja a gyámoltalanabb felem.

Úgy érzem magam, mint valami idióta. Állok a folyosón, a szoba kilincsét szorongatva, miközben a zajok egyre fokozódnak és azon tűnődöm, mit kellene tennem. Szinte látom a lelki szemeim előtt, ahogy a harcias énem az egyik, a gyáva pedig a másik vállamon ül. Pont, mint a mesékben. Tanácsokat sugdosnak a fülembe, én pedig nem tudom, melyikre hallgassak.

Kezdek a menekülés irányába hajlani. Az ujjaim lassan lecsúsznak a kilincsről.

– Ne hagyd abba! Imádom, ahogy a faszomat szopod! – nyögdécsel önkívületi állapotban Matt. – Senki sem csinálja nálad jobban baby! – Szinte hörgi.

Ez az a pont, mikor eltörik bennem valami. Érzem, ahogy a szívem repedezni kezd, majd végig hasad és végül darabokra hull.

Megragadom, és teljes erőből szorítom a kilincset. A fém fájdalmasan nyomódik a tenyerembe. Végül lenyomom. Feltárul előttem a pokol kapuja.

Matt az ágy közepén fekszik, félig a támlának döntött fejjel. Teljesen meztelen. Szemei félig csukva. Arcát átjárja az élvezet. Lábai között térdel egy nő. Feje ütemesen jár fel-le az ölében, miközben ő a hajába túr, finoman irányítva a mozdulatait.

Némán állok. Nem jön ki hang a torkomon. Ők, észre sem vesznek engem.

A nő egyre gyorsabban mozog. Matt még jobban a tincsekbe kapaszkodik. Zihálva veszi a levegőt, és hangosan nyög. Ismerem ezeket a hangokat. Hamarosan elélvez. Egy másik nő juttatja a csúcsra. Én pedig csak állok, és nézem. Mintha kívülállóként szemlélném a történteket. Aztán a férfi, akit mindennél jobban szeretek, felnéz, és a tekintetünk találkozik. A gyönyör egy pillanat alatt eltűnik az arcáról és meglepettség, majd rémület veszi át a helyét.

– Liz – suttogja erőtlenül.

A lábai között munkálkodó fej felemelkedik, és felém fordul. A nő vonásai is éppúgy változnak meg, mint az imént Matté.

Úgy érzem, megállt körülöttünk az idő. Mintha örökre ebbe a pillanatba rekedtünk volna. Csak nézzük egymást.

Aztán a kis ribanc maga elé rántja a takarót, a mi takarónkat. Kipattan az ágyból, a mi ágyunkból. Felkapkodja a ruháit a padlóról, a mi padlónkról. Felöltözik, én pedig nézem.

Némán, rezzenéstelenül.

Azt hiszem, ilyen lehet a vihar előtti csend. Békés, nyugodt.

A nő olyan gyorsan eltűnik a lakásunkból, minta ott sem lett volna. Mintha ez az egész meg se történt volna. De megtörtént. Ott volt az ágyban. A barátom farkát szopta. Ő pedig élvezte.

Matt magára kapja a nadrágját. De a tekintetem róla az ágyra vándorol. A lepedő, a takaró, a párna gyűrötten hever szanaszét. A szobát átjárja a szex illata, beszivárogva mindenbe.

Egy ujj simítását érzem a karomon. Velem szemben áll. Óvatosan tanulmányozza az arcomat. Elhúzódom tőle.

– Liz, édesem. – Imádom mikor így szólít, de most mintha savval lenne átitatva minden betűje. Mar, éget, a csontomig hatol. – Meg tudom magyarázni.

Kis híján felnevetek.

– Mégis, hogy lehet ezt megmagyarázni? – szólalok meg végül. Hangom nyugodt. Félelmetesen nyugodt. – A két szememmel láttam mit műveltetek ebben az ágyban, a mi ágyunkban.

– Nem akartam. Komolyan. Hinned kell nekem. Egyszerűen csak megtörtént – néz rám könyörgő szemekkel.

– Nem akartad? – kérdezek vissza gúnyosan. – Talán az egész csak véletlen volt? Véletlenül leesett rólatok a ruha, véletlenül az ágyba zuhantatok és véletlenül szájjal pont a farkadra esett?

Nem válaszol. Persze, hogy nem. Itt már feleslegesek a szavak. Lehajtja a fejét és eltökélten bámulja a padlót a lába alatt.

– Édesem…

– Ne merj többé így hívni – vágok közbe.

– Liz, őszintén sajnálom. Én, szeretlek…

– Ezt most fejezd be! – emelem meg a hangom. – Szeretsz? – kacagok fel.

Néhány perce szopatta le magát. Ezek után képes kiejteni azt a szót a száján, hogy szeretlek.

– Komolyan mondom – lép közelebb hozzám. Hangja ellágyul.

Felemeli egyik karját, tenyerét az arcomra fekteti. Annyira jó. Belesimulok a mozdulatba. Végig a szemembe néz. Tekintete a belsőmbe hatol.

Megjelenik egy apró mosoly a szája sarkában. Szinte nem is lehet észrevenni. De én látom.

Elégedett, én pedig végtelenül idióta. Tudja nagyon jól milyen hatással van rám, és nem szégyelli kihasználni. Azt hiszi, néhány kedves szó, néhány gyengéd érintés és nyomban megbocsájtok neki.

Mi a legrosszabb az egészben? Igaza van.

Elhúzódom. Dühös vagyok rá, dühös vagyok magamra. Ő is megérzi a változást. Óvatosan hátrál néhány lépést. Érzi a kitörni készülő vihart. Legszívesebben törnék, zúznék. De nem fogok. Nem adom meg neki azt az örömet, hogy lásson kiborulni. Így is éppen eléggé megalázott már. Nem fogom még egy hisztivel is tetőzni.

Lenyelem a keserűségem. Megkeményítem a szívem. Határozottan elsétálok mellette. Megállok a szekrény előtt. Kiveszek egy párnát és egy takarót, majd szó nélkül magára hagyom.

Lepakolom a holmit a kanapéra. Képtelen lennék abban az ágyban aludni, ahol nemrég még egy másik nőt érintett.

Eligazítom az ágyneműt. Végigdőlök. Behunyom a szemem. Várom, hogy a könnyek utat törjenek maguknak. De nem történik semmi. A sírás hatalmas gombócként szorítja a torkom, a fájdalom mázsás súlyként nehezedik a mellkasomra.

–––

Egy percet sem aludtam az éjjel. Akárhányszor lehunytam a szemem, őket láttam magam előtt. Matt vágytól csillogó tekintete örökre bevésődött az emlékezetembe. Nagyot sóhajtva felülök. Kisétálok, vagyis inkább kivonszolom magam a konyhába. Készítek egy jó erős kávét. Leülök az asztalhoz és csak bámulok ki az ablakon. Bele a semmibe. Pont így is érzem magam, mintha a semmiben lebegnék.

Még félhomály borítja a várost. Az eget vastag, szürke felhő árnyékolja be. A nap első sugarai nem tudnak áthatolni a sötétségen. Az időjárás is pont olyan, mint a hangulatom, szomorú, komor és rideg.

Hangokat hallok a nappali felől. Hátrébb tolom a székem és a zaj irányába indulok.

Matt áll az ajtóban. Egyik keze a kilincsen, másikban egy hatalmas bőrönd.

Egy szó nélkül akart elmenni. – hasít a lelkem legmélyére a felismerés.

Megérezhette, hogy őt nézem. Lassan leteszi a csomagot a földre. Innen is hallom mekkorát sóhajt. Egy örökkévalóság mire felém fordul, de nem néz a szemembe.

– Gyáva vagy – hangom rideg.

– Mindkettőnknek így a legjobb. – Továbbra sem képes rám nézni. Lehajol a bőröndért, lenyomja a kilincset, majd kisétál az ajtón. A zár kattanásától összerezzenek. Hát ennyi. Mintha az együtt töltött évek nem is léteztek volna. Kisétált az életemből mindenféle magyarázat nélkül.

– Szemét, gyáva rohadék! – ordítom.

Az ajtónak vágom a bögrét. A porcelán apró darabokban hever a padlón, pont, mint a szívem. Csak állok és meredtem bámulom a romokat. Azután, mintha csak átfordítottak volna egy kart, kitör belőlem a zokogás. Tombolni akarok. Darabokra zúzni mindent.

Elindulok a hálószoba felé. Közben minden utamba kerülő tárgyat felborítok. Belépek. Megcsapja az orrom a szex illata. Mellbe vág a valóság. Aztán már csak foszlányokra emlékszem.

Az ágy mellett állok.

Cafatokra szaggatom az ágyneműt.

Mindent beborít a toll. A romhalmaz közepén ülök, miközben patakokban folyik a könnyem.

Mintha valaki a nevemet ismételgetné.

– Liz! Az isten szerelmére, a frászt hozod rám.

Ezt nem csak képzelem. Ez a valóság. A hang irányába fordulok. Viky térdel velem szemben. Engem néz, őszinte kétségbeeséssel a szemében.

– Mi történt?

– Megcsalt. Rajtakaptam. Elment – foglalom össze néhány szóban a keserű igazságot.

Viky nem szól egy szót sem, csak magához ölel.

–––

– Öt évet áldoztam rá az életemből – sóhajtok lemondóan és az üres poharamat felé nyújtom.

Viky vigasztalóan a hátamat simogatja, de nem hajlandó tele tölteni. Ehelyett kiveszi a kezemből és leteszi a földre maga mellé. Felmordulok. Kirántom a kezéből az egész üveget, majd nagyot kortyolok belőle.

– Szerintem eleget ittál már – nyúl a palackért.

Arrébb húzódom, hogy még véletlenül se érhesse el. Délelőtt tíz óra van, és én már ledöntöttem legalább két üveg bort. Vagy talán hármat?

– Felejtsd el! Nem ér annyit az a szemétláda – próbál vigasztalni. Viszont ez most nem sokat használ.

Tudom jól, hogy igaza van. Így visszagondolva, a kapcsolatunk nagy részének nem volt semmi értelme. Én erőmön felül igyekeztem megfelelni mindenben, hogy én legyek a tökéletes társ. Ő pedig erőn felül igyekezett minél több nőt ágyba vinni. Mert biztos vagyok benne, nem ez volt az első eset. Mindegy mit tettem, számára nem volt elég jó. De az egyes, kettes, hármas vagy az ég tudja még hányas számú ribanc bezzeg igen.

Mikor a bőrönddel a kezében kisétált az ajtón, azt hittem, összedől a világom. Hiába volt szar az utóbbi néhány év, ő volt az első igazi nagy szerelmem. Ezt nem lehet csak úgy egyszerűen egyik percről a másikra eltörölni. Pedig milyen jó lenne. Kiradírozni, mint egy félresikerült rajzot.

Egy szuszra kiiszom a maradékot az üvegből. Megrázom. Egy csepp sem maradt benne. Csalódottan félrelököm. Hangos koppanással landol a padlón.

– Kérek még fájdalomcsillapítót. – A hangok egyre nehezebben hagyják el a számát. Valószínűleg érthetetlen halandzsa az egész.

Forogni kezd az egész szoba.

Mikor ültem én fel egy körhintára? – tűnődöm.

– Gyere! – Erős szorítást érzek a karomon. Viky megpróbál felállítani. – Ideje aludni egy kicsit.

Vízszintesbe kerülök. Minden szédítő sebességgel pörög körülöttem.

– Kurva másnapos leszek – motyogom, aztán álomba merülök.

–––

A kezdeti depressziót és önsajnálatot hamar felváltja a düh. Mérges vagyok rá, de legfőképp magamra. Hogy lehettem annyira idióta, nem vettem észre, hogy folyamatosan félrekefél. Pedig voltak jelek. Ott voltak az orrom előtt, de nem láttam, vagy csak nem akartam látni. Talán mégis igaz a mondás, a szerelem vakká tesz.

A következő napokban vagy hetekben – már magam sem tudom – önmarcangolás, dühroham és sírás váltogatja egymást.

Kopogtatnak. Az ajtóhoz vánszorgok. Senki társaságára nem vágyom.

– Elég volt ebből az önsajnálatból – viharzik be mellettem Viky. – Minden ujjadra találhatnál százszor jobb pasit, mint Matt.

Megragadja a karom és maga után húz. Megállít a hatalmas tükör előtt.

– Nézd meg! Fiatal vagy, gyönyörű és szexi.

Megvizsgálom a tükörképem. Sötétbarna, hullámos hajam borzas kontyban lapul a fejem tetejére. A frufrum… jobb, ha arról nem is beszélünk. Világoskék szemem – amire a legbüszkébb vagyok – fénytelen, alatta sötét karikák húzódnak. Most minden vagyok, de gyönyörű és szexi biztosan nem. Úgy nézek ki, mint akit alaposan megrágtak, kiköptek majd kétszer átment rajta az úthenger. Nagyot sóhajtok és az arcomat a tenyerembe temetem.

– Na jó, most nem vagy a toppon – húzza el a kezemet a fejemtől. – De se perc alatt formába hozlak. – vigyorog és meglóbál előttem egy táskát. – Ma este bulizni megyünk. Ideje, hogy újra élvezd az életet.

Annyira lelkes, hogy ebből rám is átragad valamennyi. Talán igaza van. Nem. Biztosan igaza van. Ideje előbújnom a csigaházból.

– Oké, menjünk – egyezem bele.

Viky tapsikolva ugrándozza körbe a szobát.

– Ez a beszéd csajszi! Akkor most jöhet a szépítkezés – vigyorog eszeveszetten, és ismét meglóbálja a táskát.

Inkább bele sem gondolok, mi mindent rejthet.

Haj, kész. Smink, kész. Már csak a ruha van hátra. Na és itt van a probléma, mert Viky olyan szerelést akar rám adni, amit nem biztos, hogy egyáltalán ruhának lehet nevezni. Konkrétan mindenem kint van belőle.

– Ebben tuti nem megyek ki az utcára – ellenkezek legalább már századjára.

– Ne csináld máááár – mondja ezt szörnyem idegesítő elnyújtott, sipító hangon. – Olyan szexi vagy benne, hogy még én is rád másznék. Neked pont erre van szükséged.

Kikerekedett szemekkel bámulok rá.

– Arra, hogy rám mássz? – kérdezek vissza. – Ezzel most arra akarsz célozni, hogy pártoljak át a lányok táborába.

– Jesszusom! Dehogy is, te kis perverz – csap a vállamra. – Arra akarok célozni, hogy egy jó alapos dugásra van szükséged. Arra, hogy valaki kikefélje az agyadból azt a kis pöcsöt. És ebben a ruhában… – mutat végig rajtam elégedettem. Mintha én lennék a fő műve. – Az élvezet garantálva van.

– Induljunk, mielőtt meggondolom magam – terelem másra a szót.

De a gondolat egész úton nem hagy nyugodni. Ott motoszkál az agyam egy eldugott kis sarkában. Lehet, egy jó kis orgazmus segítene. Már az idejét sem tudom, mikor volt részem benne. Még Mattel is ritkán jutottam el a csúcsra. Kezdem azt hinni, talán velem van a baj.