AZ ILLATOZ KARBUNKULUS

BOGD N ISTV N

CONTENTS

Az Illatozó Karbunkulus

Impresszum

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

AZ ILLATOZ KARBUNKULUS

(KRIMIMESE)

Bogdán István

IMPRESSZUM

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

© Bogdán István jogutódai, 2024

A borítót tervezte és készítette

ifj Bogdán István és Rékasi Balázs

1

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer, de mindig csak egyszer és mégis mindenkoron, mert a mese időtlen. Minden kor embere elmondta a mesét, a maga meséjét, és mindig magának. Sosem gondolt az ősökre, még kevésbé az utódokra. Magának teremtett mesehőst, aki ha a mese során bukdácsol is, a végén mindig győzedelmeskedik. Győz, mert az ember győzni akar. Legyőzni kívánja a köznap nehézségeit és diadalmaskodni akar száza-dos küzdelmeiben. Vagyis az ember magát az életet akarja legyőzni.

Az életet, amelyikben nap mint nap elbukik. A mesehős viszont so-hasem bukhat el. Így áll bosszút az ember az életen. S hogy bosszút állhasson, az élet ott nyüzsög a meséjében. Csak éppen nem egészen olyan, mint amilyen. A mese nem valóságos, nem is lehet az, de mindig valószerű...

Idáig jutottam egy félrehajtott fejjel figyelő flamingó kakasnak tartott lelkes előadásomban, amikor a valóság megakasztott. Az élet egy kemény, kerek tárgy formájában megbökte a hátamat. Automati-kám egy másodperc töredéke alatt intézkedett, de mivel még álmos voltam, csak a Yeshin 29-es előírás szerint reagáltam. Aztán szinte folytatva a mozdulatot, felegyenesedtem, és helyére tettem a vasat, alukáljon csak tovább, kora reggel van még. Az én Lotifán barátom a

Belbiztonsági Szolgálat Életvédelmi Csoportjának főfelügyelője állt ugyanis előttem, ugyancsak helyére szalasztva szolgálati fegyverét.

– Látom, még a régi – csak bal szemsarkának rebbenése árulko-dott jókedvéről.

– De maga nem! – pazaroltam rá a csak barátok számára fenntar-tott vigyoromat. – Hült helyemet lyukasztotta volna ki. Egyébként ez rossz vicc. Ha nem vagyok még álmos, másként ügyködöm, s az gyakran több hétig is hat, hanem tovább. Arétáz is megviccelt egyszer, de még ma is csuklik, ha eszébe jut. Úgy látom nem vált javára ez a külföldi tanulmányút. A sok főokos csodálatos elméleti...

– Ahhoz viszonyítva, hogy álmos – akasztotta meg dumám len-dületét Lotifán, és jobb szemsarka is megrándult – nagyon folyéko-nyan nyomja a szöveget... Azért jött ide hajnalban, hogy a flamin-góknak tartson előadást?

Ez bizony Lotifántól hosszú szöveg volt. Tényleg jó kedve lehetett. Megérdemelte hát kimerítő tájékoztatásomat.

– Ez már csak ráadás. Fotóztam őket. Tudja, csak ebben a kora reggeli megvilágításban, és persze napnál, lesz élethű e madárkák tollazatának a színe. Nem a szárnytollak vörösével van a baj, a többi-nek rózsaszíne finnyáskodik.

Lotifán megértően bólogatott.

– Kevesebbet kellene dolgoznia.

– Téved! – horkantam fel. – Nem vagyok nyomott!

– Kedves Filamér barátom, tudom, hogyan van vele. Egyszerűen nem tudja abbahagyni. Megértem. Valószínűleg én is így ügyköd-nék, ha magához hasonlóan maszek hekus lennék... Milyen ügyben dolgozik most?

Nem értettem, hogy a szóharapó Lotifán mitől ilyen fecsegős, és bizony nekem is gyanúm támadt, de gondosan lepleztem.

– Drága főfelügyelő úr! Két napja fejeztem be az utolsó ügyemet.

Azóta lazítok. Most is. Rettenetesen ráérek. S ha maga is ráér, mesél-hetne valamit erről az UNESCO tanulmányútról. Nagy a fejlődés?

Gépesítés minden mennyiségben, mi?

Lotifán megbökte az orrát.

– Csak a szimatot nem tudták még gépesíteni... Tudja, a magáét mindig irigyeltem.

Ellennyugtával vettem a bókot, aztán a tárgyhoz kanyarodtam.

– Meséljen hát a technikai újdonságokról.

– Gondoltam, hogy ez érdekli. Hoztam nyaláb prospektust, majd eljuttatom. A meséhez azonban leülhetnénk... Reggelizett?

– Nélküle el nem indulok hazulról. Üres tankkal, melyik kocsi megy.

– Én is így vagyok vele... No, akkor valamelyik padra – nézett körül. – Ide a kocsim közelébe. Kereshetnek.

– Már szolgálatban?

– Két napja, de e pillanatban nem. Pihenőn lennék itt. Szeretem ezt a parkot.

Megindult, nyomvonalán követtem. Leültünk egy padra, és néz-tük a parkot.

A Kócsagok tava egyik legszebb helye hazánk, Ludócia fővárosá-nak, Monteludónak. S amit a természet bőkezű pazarlással megalko-tott, azt az ember ez esetben szerencsés kézzel továbbfejlesztette. A kisebb szigetekkel tarkított nagy vízfelület lágy lebegése, a lustító kócsagok, a tavat környező őspark a tavaszi reggel napsütésében szívmelegítően szép volt. Úgy ültem hát le, hogy minél többet lát-hassak belőle. S Lotifán is egy véleményen lehetett velem, mert vagy öt percig bámultuk szótlan.

– No – kínált cigarettával Lotifán – a tanulmányút... Mondtam, ott tartunk, hogy a technika hovatovább feleslegesíti az embert szin-

te minden területen. Ez a tanulság számomra nyomasztó volt, mert

… – cigarettája füstjében kereste az okot, kényszerültem felriasztani.

– Értem. Mert az ember...

– Igen, az ember – reagált a végszóra. – Az ember semmiféle gép-pel nem helyettesíthető. Persze, az ember … – egy cinke ugrált körü-löttünk, arra szaladt a figyelme. Hagytam. Elvégre pihen.

– Nem vitás – kezdte újra –, hogy a legújabb dokumentációs gépek a nagyvárosokban rendkívül hasznosak. Jól alkalmazza a közle-kedésrendészet, az erkölcsrendészet, a bűnügyi szolgálat, amikor …

amikor ... a sok adat … – láttam, nem figyeli saját szavát, tömörítet-tem hát helyette a lényeget.

– Vagyis a nagyüzemi bűntermelésnél.

– Igen. A gépek sok típusát ismertették... majd meglátja a pros-pektusokban... De a leggyakrabban a nagykapacitásúakat használják adatbanknak. Persze ez nem új, csakhogy a szolgáltatás most már telefonon bonyolítható.

– Például?

– Például ... felhívják … akár egy őrszobáról a számát és keresnek egy ... egy zöld, tavalyi típusú Austinhoz hasonló kocsit, amelyik rendszámának utolsója 7... Vagy egy harmincas, 170 magas, keskeny vállú, nagy lábú, kopasz, kék szemű férfit. A bank néhány percen be-lül közli az összes lehetséges esetek adatait.

– Valami hasonló van maguknak is.

– Csak ezt ne mondta volna! Ezt válaszolta a főnököm is, amikor javasoltam...

– De hiszen...

Dühbe jött, s ilyenkor pattog. Rossz hallgatni.

– Az semmi! Ócska kacat. Manuális vacak. Adatszolgáltatása las-sú és megbízhatatlan... Ha van esze, akkor ezt a látványt azonnal le-

fotózza... – olyan váratlanul váltott témát, hogy csak a mondata végén vettem észre.

Csakugyan. A napsugár beszaladt egy bokor alá. Mint a reflektor, megvilágított egy rigót, amelyik megfeszülve húzott ki a földből egy gilisztát. Mozdulat, fény, árnyék, szín, tökéletesen komponált képet adott. Kaptam a gépet, nem sokat állítgattam, rálőttem. Biztonságból kétszer is.

– Ott hagyta abba – dobtam vállamra a gépet –, hogy a Belbiztonsági Szolgálat adatszolgáltatása...

– Itt is hagyjuk abba – állt fel Lotifán – keresnek.

Kocsijának URH-ja adta a hívójelet. Ez az én formám.

Csapnivaló.

Ezen töprengve nem figyeltem, mit beszéltek, s csak arra riadtam, hogy Lotifán köszönt.

– Halló, Filamér! Mennem kell!

– Nocsak! – perdültem kocsija mellé.

– Kíváncsi – úgy gondolta, kívülről ismer. Ne csalódjon gyorsan melléje telepedtem.

Szerencsémre nekem is szokásom az, ami Lotifánnak, így nem vertem be a fejemet, amikor megugrasztotta a kocsit. Aztán sarkan-tyúzta tovább. Tehette. Kék fény és sziréna tisztára söpörte az utat. S

kétségtelen, Lotifán ragyogó vezető. Ő is tudott két keréken fordulni a kanyarban. Reflexe mikrorendben működött. Annyira élveztem az akadályversenyt, észre sem vettem és a város egyik végéből a közepébe kerültünk és meg is érkeztünk.

A Pulkerión, a Tündérpalota parkjának hátsó feléhez keskeny ut-cácska koncsorog. Akkor alakult ki, amikor még itt volt az első fele, vagyis a főbejárat, és ódonságát nem titkolta. Jellegzetesen az az utca volt, amelyiket az arra sétáló nézelődő hangulatosnak talál, de az ott lakó a pokol fenekénél is mélyebbre kíván. S ezt a véleményét valaki

írásban is rögzítette. A táblákon az ősi utcanevet, hogy a Tündérhon-hoz áthúzta és aláírta, hogy a Pokolhoz.

Majd odáig jutottunk, mert az utca közepéig kellett mennünk, ott nyüzsgött a bizottság. Lotifánnak utat nyitottak.

A bizottságból elsőnek Gomelóz felügyelőt szúrtam ki. Ő is engem.

– Ahogy jött, úgy mehet! – hördült rám.

– Jöjjön, főfelügyelő úr! – karoltam Lotifánba.

– Velem jött, itt maradhat – intett rezignáltan Lotifán.

– Gomelóz szót sem szólt, de mindenki tudhatta, mit gondol.

Szemöldöke úgy ugrált, mint a bolha a bricseszben. Egyébként is köztudomású, hogy pikkel rám. Érzelmeit őszintén viszonoztam.

Utálom az igazságtalanságot és a törtetést. Azért, mert Gomelóznak kitűnő, mondhatnám, ragyogó kapcsolatai vannak. León őrmester-nek pedig csak tehetsége és tudása, Gomelózt nevezték ki helyette felügyelőnek. Vonatkozó véleményemet annak idején kellően deko-rálva tálaltam Gomelóznak. Megülte a gyomrát. És itt kezdődött minden fájdalom. S mint az igazi nagy szerelemnek, nem akart vége szakadni. Így hát nem vettem komolyra pillanatnyilag néma véleményét.

Belón doki, a gyilkossági csoport patológusa viszont rám vigyorgott.

– Halló, Filamér!

– Halló, Doki! – vigyorogtam vissza.

– Maga nélkül nem történhet semmi, ugye? – nagy testével könnyedén félre perdült. – Ismeri?

Az utca kövén kis alak feküdt összegörnyedve. Arcát a halál megnyugtatta, de nem törölte le róla a verekedés nyomait. Felismer-tem. Kíváncsi voltam a többire.

– Maguk? – tekintettem körbe.

Fejlóbálás volt a válasz. Agnoszkáltam hát.

– Ez Tilur, a négy törpe legfiatalabbja. Így talán …

Lotifán bólintott.

A négy törpe ugyanis, ha név és személy szerint talán nem is, de mint fogalom közismert volt egész Ludóciában. Éppen azért, mert négyen voltak. A törpék ugyanis ősidők óta mindig heten vannak.

Valami különleges biológiai törvény szabályozhatta szaporodásuk, de a mikéntet eddig még nem sikerült a legjelesebb szakférfiaknak sem megmagyarázni. Mint ahogyan annak a mikéntjét sem, miért van egyetlen makacs kivétel. Akadt a törpék nagy családjának egy ága, amelyiknél viszont már öt nemzedék óta mindig csak négy utód születik.

– Tehát a négy törpe egyike – nézte mereven a kis alakot Lotifán.

– És hogyan? – fordult Belónhoz.

– Koponyalapi törés. Valószínűleg...

– Fejbe vágták – böffentett közbe Gomelóz. – Ez világos.

Lotifán türelmetlenül intett.

– Nos, doki?

– Szakember előtt – kacsintott rá Belón – nem nyilatkozom. Majd megkapja a látleletet.

– De azt elárulhatja, mikor?

– Éjfél és kettő között lehetett... Vihetem?

– Pillanat! – lépett közelebb Lotifán. – Eredeti helyén fekszik?

Belón bólintott.

– Alig mozdítottam.

Lotifán letérdelve nézte körül a holttestet. Hogy Gomelóznak örömet szerezzek, követtem a példáját. Alaposan megnéztem én is, környékét is. Egyszerre álltunk fel.

Lotifán rám nézett. Bólintottam.

Világos volt, hogy Gomelóz mennyire sötét. Mert való igaz, hogy szegény Tilurt kemény tárgy ütötte kupán, de ez a tárgy a földbe volt mozdíthatatlanul beágyazva: egy élesre kopott utcakő. Valakivel ve-rekedhetett, az látszott nem csak az arcán, hanem kezén, ruháján is, és egy ütéstől hanyatt eshetett, s akkor vágta be a fejét. Vagy elesett, s amikor földön feküdt, veregette a kőhöz valaki a buksiját.

Még valami feltűnt nekem, de a betyár azonnal beugrott a tudatom alá, és haszontalan csalogattam. Hagytam hát, majd ha kedve lesz.

Odább ballagtam, s a szomszédos ház falának dőlve néztem, hogyan viteti el Belón az embereivel szegény Tilurt. Kritikus szemmel nézegettem a csoport embereinek rutinmunkáját, amelyiknél Gomelóz biztosította az állandó és tökéletes zavartságot. Meg nem áll-hattam, hogy Leónra ne vigyorogjak, de nem volt kedve viszonozni.

Lotifán mellém lépett.

– Mivel foglalkozott ez a Tilur?

– Amivel a testvérei. Családi hagyományként artisták.

– Ez tág. Szűkítse!

– Akrobatikus zenebohócok.

– Hm! … Akkor … nem értem.

Én sem értettem. De hát nem az én ügyem. A kíváncsiság azonban...

Ej, Filamér! Nem volt elég bajod már a kíváncsiságod miatt?! S

azért, mert pillanatnyilag semmi dolgod, foglalkoztatna ez az ügy?

Hát nem!

Kézzel-lábbal fékeztem magamat, és annyit elértem, hogy kitérő-re toltam a témát. Ellenszolgáltatásként viszont az izgatott, hogy mi bújt el a tudatom alá, amikor Tilurt közelről megnéztem. Valami furcsa...

Olyan lendülettel fékeztem le magamat, hogy a valóságba visszatértem.

Lotifán éppen akkor távozott mellőlem. Szokása szerint köszönés nélkül. Ismét a régi, állapítottam meg.

Körülnéztem. Az utca majdnem kiürült. A csoport tagjainak egy része távozhatott, a többi a házak lakóit kérdezgethették. Lotifánt, Leónt sem láttam. Gomelózt azonban igen. Határozott léptekkel kö-zeledett. Mondhatnám, fenyegetően.

– Szóval ide figyeljen, Filamér! – horgonyozta le előttem nagy ha-sát. – Ha maga ebbe az ügybe beleüti azt a... – kereste a jelzőt, de csak egy íztelent talált, mert hát fantáziaszegény ő – azt a maszek orrát, hát csúnya világot lát kis hekus! Ez gyilkosság és …

– Ismerem a hatáskörömet. Licencemet fordítva is fújom, felügyelő.

– Úr! Hallotta?!

– Nem vagyok süket Gomelóz.

– Úr! Úr! – harsogta és villogtatta volna szemeit, de savó színük miatt csak a mosogatóvíz játszott tengert.

– Amíg magának én hekus és Filamér, addig maga nekem felügyelő és Gomelóz. És még finom is voltam.

Nem kapott levegőt. Ronda látvány volt, de élvezetes. És mozgal-mas. Úgy hadonászott, mint aki támaszt keres.

– Ide figyeljen! – kapta el zakóm gallérját.

Ilyesmire vártam. Elővettem a noteszomat és jegyezni kezdtem.

Rámhördült.

– Mit irkál, mi?!

– A tényeket. A hivatalos hatalommal való visszaélés...

Elengedett. Láttam, hogy ütni akar. Belevigyorogtam csúf képe közepébe olyan szélesen, mint a határ. És ütött.

Egy ilyen fickóra kár a Yeshint pazarolni. Csupán a cipőfűzőm igazítani hajoltam le, aztán odébb lépve felegyenesedtem.

Mivel Gomelóz ökle elől elhárítottam az akadályt, így közvetle-nül érintkezhetett a ház idő rongálta falával. Ordított tőle. Mármint Gomelóz.

Zsebre vágtam a jegyzetemet, nekidőltem ismét a falnak, cigaret-tára gyújtottam és néztem Gomelóz szélesvásznú, sztereó képét, de azért észrevettem Lotifánt a háttérben, amint gyorsan közeleg.

Gomelóz bal ökle lendült ütésre, de Lotifán már elkaphatta és szabály szerint helyezte alapállásba.

– Már az első is önveszélyes volt! Maga!... – Lotifán nyugalma csak hangsúlyozta a dühét, amiről szemei árulkodtak.

Gomelózból azonnal kiszaladt az indulat. Lehajtott fejjel követte Lotifánt.

Hogy eltűntek az utca kanyarjában, a szomszédos házból León sündörgött mellém.

– Filamér úr! Összes mai tiszteletem és ráadásnak még egy heti –

vigyorától hátul összeért a két szájszéle. – Láttam, hallottam. Ez megért nekem egy heti fizetést.

– Jöhet! – nyújtottam a praclim. Keményen jattolt.

– Igazán sajnálom, hogy a főfelügyelő úr közbelépett, s megaka-dályozta, hogy a másik keze is emlékezzék erre a találkozásra.

– Majd máskor – vigasztaltam. – Keresni fogja az alkalmat. De jobb magának, ha most másutt látja meg Gomelóz.

Cigarettám füstjén keresztül néztem a távolodó León széles hátát.

Lám, egy helytelen, igazságtalan, hivatalos intézkedés, és a szolgálati fegyelem oda.

Megindultam a Tündérhon utcából kifelé. Persze ellenkező irány-ba, mint amerre, ott a 12. szám környékén Lotifánék működtek.

Ez az utca nyomott U alakú volt. Belső szegletén feküdt a Pulkerión hatalmas parkja, kívül a régi kis házak karéjozták. Egyenetlen frontú, változatos tetőképzésű, de alacsony tömegük úgy vette körül a Tündérpalota hatalmas tömbjét, mint a kotlóst a kiscsirkéi.

Megálltam egy pillanatra és élveztem a napsütésben ragyogó látványt. Oldalamon megmozdult a fényképezőgépem, hogy használ-jam már. Megnéztem, még két felvételem volt a tekercsből. Megörö-kítettem hát a képet. Így legalább előhívhatom a filmet, s megtudha-tom, sikerültek-e a flamingók.

De, ha abban reménykedtem, hogy elfelejteti velem Tilur dolgát, akkor bizony csalódtam. A legbosszantóbb pedig az volt, hogy előre megmondtam magamnak, mégsem hittem el. De azért még nem adtam fel a reményt. Amíg ki nem értem az utcából, győzködtem magamat.

Filamér, semmi közöd az ügyhöz. Nem a te asztalod. Akkor sem, ha ismerted Tilurt. Csak semmi buzgalom! Örülj, hogy pihenhetsz.

Az ilyen ragyogó tavaszi napot lötyögésre találták ki. Lötyögésre! Érted, Filamér?!

Beszélhettem én! Amikor az utca végére értem, elcsíptem egy ta-xit, aztán irány az ősi törpe-lak!

Úgy számítottam, hogy megelőzhetem a Belbiztonsági Szolgálat kitűnő dolgozóit, köztük is természetesen és majdnem kizárólag Gomelózt, és mondhatom majd neki, hogy blü-blü! Mert azt már a Ne-ander-völgyben állították, hogy az örömök ranglistáján igen előkelő

helyen díszeleg a káröröm.

Document Outline

- Cover

- Title Page

- Contents

- Az Illatozó Karbunkulus

- Impresszum

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20